Справа № 463/2593/19      Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/779/26      Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 квітня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Львівська міська рада, обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 7/24 часток квартири АДРЕСА_2 з прилеглими надвірними спорудами, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 3 148 грн 02 коп.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та 14/24 часток квартири АДРЕСА_2 з прилеглими надвірними спорудами, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 7 064 грн 44 коп.
Рішення суду в апеляційному та касаційному порядку учасниками справи не оскаржувалось.
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, яка підписана представником Пручай О. М., в якій просила ухвалити додаткове рішення у справі № 463/2593/19 щодо розподілу судових витрат між сторонами з урахуванням того, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи загального захворювання (безтерміново), відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 13 липня 2023 року серії 12 АГАГ № 600079, відтак судом помилково стягнуто з неї судовий збір за зустрічним позовом в дохід держави. Вказує, що заява подана нею в межах строків, визначених частиною другою статті 270 ЦПК України.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення повернуто заявнику без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки подана заява не відповідає вимогам, встановленим до заяв з процесуальних питань, а також до неї не додано доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи, така підлягає поверненню без розгляду особі, яка її подала.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в березні 2026 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року, постановити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції безпідставно ототожнивши судовий збір з витратами на професійну правничу допомогу, проявивши надмірний формалізм, дійшов необґрунтованого висновку про повернення заяви позивачки за первісним позовом про ухвалення додаткового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.
Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.
Додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури.
Неповнота судового рішення може мати прояв, зокрема, у невирішенні деяких питань, порушених перед судом, водночас, враховуючи незмінність судового рішення суд, який ухвалив таке судове рішення, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати або змінювати первісне рішення, проте має право виправити його недоліки, пов`язані, зокрема, із необхідністю вирішення питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно із частиною другою статті 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Частиною четвертою цієї статті Кодексу передбачено, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
За усталеною судовою практикою Верховного Суду, заява про ухвалення додатково рішення є заявою з процесуальних питань.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 183 ЦПК України.
Частиною першою статті 183 ЦПК України визначено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
Згідно із частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Встановивши, що у порушення вимог частини четвертої статті 183 ЦПК України, заявником не додано до заяви про ухвалення додаткового рішення доказів її надсилання (надання) іншим учасникам справи, а з огляду на подання цієї заяви в електронній формі, в підсистемі Електронний суд також відсутні докази надсилання такої заяви до електронних кабінетів учасників справи, які їх мають, а також у паперовій формі листом з описом вкладення учасникам справи, які не мають зареєстрованих електронних кабінетів, суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку про повернення її заявнику без розгляду.
Аналогічна практика вирішення заяв про ухвалення додаткового рішення, до яких заявники не додали докази надіслання (ненадання) іншим учасникам такої заяви з доданими до неї додатками, сформована Верховним Судом і в ухвалах від 25 лютого 2021 року в справі № 906/977/19, від 01 вересня 2022 року в справі № 759/13013/14-ц, від 16 січня 2023 року в справі № 640/23065/14, від 02 лютого 2023 року в справі № 466/1403/20, від 27 березня 2023 року в справі № 756/820/20, а також у постановах від 12 квітня 2023 року в справі № 626/133/21 та від 28 червня 2023 року в справі № 132/892/16, що свідчить про усталеність такого підходу в правозастосовній практиці.
У цьому зв`язку, колегія суддів враховує, що такий обов`язком покладається на заявника для того, щоб інші учасники справи були проінформовані про подання відповідної заяви, могли реалізувати своє право подати заперечення щодо неї, а суд, у разі необхідності, міг викликати таких осіб в судове засідання. При цьому, колегія суддів враховує також те, що положення статті 270 ЦПК України не покладають на суд обов`язку надсилати копію заяви відповідного учасника справи про ухвалення додаткового рішення іншим учасникам справи.
Поряд з цим колегія суддів звертає увагу, що положення частини першої статті 183 ЦПК України не містять вимоги зазначати у заяві з процесуальних питань інших учасників справи, окрім особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них.
Відтак протилежні висновки суду не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.
Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково ототожнено, виходячи з мотивів та прохальної частини заяви про ухвалення додатково рішення у справі, поняття судового збору, в частині якого заявниця просила ухвалити додаткове рішення, та поняття витрат на професійну правничу допомогу, вирішити питання щодо яких, у поданій заяві позивачка за первісним позовом, не просила.
Проте, такі недоліки є формальними, та такими, що не призвели до неправильного вирішення питання по заяві про ухвалення додаткового рішення, відтак не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали під час апеляційного перегляду.
Оскільки, повернення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду, з урахуванням часу набрання законної сили рішенням у справі та строків його пред`явлення до виконання, не перешкоджає повторному зверненню з такою, колегія суддів не убачає проявів надмірного формалізму при постановленні оскарженої ухвали, ураховуючи і практику Європейського суду з прав людини, який зазначав, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року; рішення у справі «Алванос та інші проти Греції» (Alvanos v. Greece), заява № 38731/05, пункт 25, від 20 березня 2008 року; рішення у справі «ТОВ «Фріда» проти України» (Frida, LLC v. Ukraine), заява № 24003/07, пункт 33, від 08 грудня 2016 року; рішення у справі «Хасан Тунч та інші проти Туреччини» (Hasan Tunc and Others v. Turkey), заява № 19074/05, пункт 33, від 31 січня 2017 року; рішення у справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, набуло статусу остаточного 13 березня 2019 року, пункт 44, від 13 грудня 2018 року).
У практиці Європейський суд з прав людини визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69, від 12 листопада 2002 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97, від 05 квітня 2018 року; рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року).
За обставинами цієї справи, колегія суддів також враховує, що допущені заявником порушення норм процесуального права, правильно оцінені місцевим судом у контексті гарантування іншим учасникам справи бути поінформованими належним чином про звернення до суду за вирішенням питання про ухвалення додатково рішення, а саме в частині розподілу судових витрат.
Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу заявника на таке.
За змістом частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
За приписами пункту 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).
За правилами частини першої, пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).
Враховуючи обставини цієї справи, зокрема, у спосіб подання заяви про ухвалення додаткового рішення заявник намагається змінити основне рішення, яке набрало законної сили, в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору, що не узгоджується з положеннями статті 270 ЦПК України. При цьому колегія суддів звертає увагу заявника на те, що такі дії містять ознаки зловживання процесуальними права, та у разі продовження заявником вчинення таких дій до нього можуть бути застосовані заходи процесуального примусу.
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування оскарженої ували, таку належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що ухвалу суду слід залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 24 квітня 2026 року.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич