Справа № 308/8724/23

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2026 року        місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області в особі головуючого судді Наумової Н.В., за участі секретаря судового засідання – Передерій Є.В., у присутності: представника відповідача – Магдинець О.-Л.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді у порядку спрощеного провадження адміністративну справу № 308/8724/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, за яким просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №17 від 16 серпня 2022 р. про примусове повернення громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 . 
В обґрунтування позову зазначила наступне. 
Рішення, на думку позивача, прийнято з порушенням ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Позивач є громадянкою Російської Федерації. З 2019 року Позивачка є активним учасником опозиційного руху та була членом молодіжного демократичного руху Весна в РФ (в подальшому вищезазначена організація була визнана іноземним агентом відповідно до законодавства РФ). Позивачка організовувала різного роду акції протесту проти діючого правлячого режиму, у зв`язку з чим зазнавала політичновмотнвованого переслідування (зазнавала тілесних ушкоджень, адміністративних затримань з боку правоохоронних органів). На території України Позивачка здійснювала волонтерську діяльність з метою підтримки ЗСУ https ://vot-tak.tv/novosti/23-04-2022-u-menva-bvla-odna-strana та ініціювала антивоєнні мітинги в РФ https ://t.me/nexta live/18102г. 
В разі повернення в країну походження, Позивач може стати жертвою свавільного насилля та жорстокого поводження. На порушення законодавства Відповідачем не було враховано те, що існує ризик переслідувань позивача у зв`язку із політичним переконаннями, а саме: критика влади РФ, проукраїнська та антивоєнна позиція.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2023 головуючою суддею визначено Лемак О.В.
За ухвалою від 01.06.20.23 року судом було відкрите провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 

27.06.2023 року до суду від відповідача – Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області надійшов письмовий відзив за яким він просить відмовити у задоволенні адміністративного позову з наступних підстав. 
16.08.2022 року у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства у міграційній сфері виявлено позивача. 
Під час перевірки законності перебування позивача в Україні працівниками міграційної служби встановлено, що 19 січня 2022 року позивач прибула в Україну через КПП «Бориспіль», з паспортним документом № НОМЕР_1 , виданий 12.08.2019 року. 
Після закінчення дозволенного строку перебування - територію України не покинула. Таким чином позивач - фактично без належних на те законних підстав та документів протягом тривалого часу проживала на території України. У зв`язку з тим, що у позивача були відсутні будь-які документи, що посвідчують особу, Головним управління за допомогою ВІС ЄІАС «Облік іноземців» - позивачу сформовано та видано - довідку про особу. 
Відтак, за порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за перевищення дозволеного строку перебування на 120 днів громадянку російської федерації ОСОБА_4 16 серпня 2022 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. 
16 серпня 2022 Головним управлінням прийнято рішення № 17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Згідно матеріалів справи встановлено, що підставою прийняття оскаржуваного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. 
Таким чином позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. 
Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" позивачем не надано. 
Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилання апелянта па те, що останній с громадянкою російської федерації та жодним чином не підтримує факт широкомасштабної збройної агресії росії проти України, виступає проти неї, а відтак у випадку повернення остання може піддатися політичному переслідуванню, у розрізі встановлених вище обставин оцінюється критично, позаяк такі аргументи не можуть бути безумовним свідченням існування підстав, що перешкоджають примусовому поверненню особи. 
Аналогічний висновок наведено у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 755/3896/22 від 21 березня 2023 року. 
Згідно доданого до позовної заяви копії талону-повідомлення єдиного обліку №13118, позивач у свої заяві від 15.08.2023 до Ужгородського районного управління поліції ГУ НП в Закарпатській області, зазначила про те, що при невідомих обставинах з власної необережності, перебуваючи в м. Ужгороді у серпні 2022 вона втратила належні їй документи,видані на її ім`я, а саме: паспорт громадянина рф та паспорт громадянина рф для виїзду за кордон. 
Проте, у своїй позовній заяві, позивач зазначає наступне (абз. 7 ст. 57): ...після початку повномасштабної збройної агресії рф. позивач втратила, а саме спалила російський закордонний та національні паспорти. 
З огляду на наведені розбіжності, відповідач вважає, що позивач свідомо знищила свої документи, які дають право на виїзд за кордон за для уникнення у подальшому примусового повернення. Адже, як сама зазначає позивач, що паспорт спалила після початку повномасштабного вторгнення, яке відбулося 24.02.2022, про те із заявою про втрату документів звернулася, фактично через півроку. Отже позивач свідомо проживала на території України тривалий час без будь - яких документів на право проживання та документів, які встановлюють особу.
Отже, враховуючи викладене відповідач вважає, що рішення Головного управління Державної служби України в Закарпатській області № 17 про примусове повернення з України позивача від 16 серпня 2022 року приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а вимоги позивача - незаконними та необґрунтованими.

18.07.2023 року позивач надав суду письмову відповідь на відзив відповідача за яким позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з огляду на наступні доводи. 
Відповідач при ухваленні оскаржуваного рішення не перевірив належним чином, чи наявні обставини, настання яких передбачено ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідачем не надано жодних доказів, що він виконав перевірку відсутності обставин неможливості примусового повернення ОСОБА_1 .
Також позивачу не було роз`яснено про її право на звернення за захистом із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачене Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Слід наголосити, що процедура звернення за притулком повинна бути доступною для шукачів притулку на практиці. Національні органи не повинні заважати зверненню. Заявники повинні мати можливість ефективно скористатися процедурою звернення за притулком та оскарження рішення відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту). Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ ІІІаріфі та Інші проти Італії та Греції (Sharif: et autres с. Italie et Grece, no. 16643/09, §§ 166- 181). Враховуючи викладене, роз`яснення особам про їх право за зверненням за захистом в Україні, та особливості українського законодавства є обов`язком державних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Позивач намагалася виконати Рішення № 17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, що підтверджується відповідними доказами.
До Позивача неможливо застосувати примусове повернення, що узгоджується з положеннями ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду №321 від 04.12.2024 призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи №308/8724/23 у зв`язку з тим, що суддя Лемак О.В. відрахована зі штату суду у зв`язку з поданням заяви про відставку згідно з наказом Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2024 №37/02-06.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2024 головуючою суддею визначено Наумову Н.В.
За ухвалою від 06.12.2024 року судом було прийнято до свого провадження матеріали адміністративної справи № 308/8724/23. 

У судове засідання 18.03.2026 року позивач не прибув, проте подав заяву від 31.01.2025 року про розгляд справи за його відсутності. 

Представник відповідача у судовому засідання категорично заперечила проти позову з підстав наведених у письмовому відзиві, просила суд відмовити у його задоволенні. 

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2022 року начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області було прийняте рішення № 17 про примусове повернення до країн походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
При винесенні рішення було встановлено, що 16.08.2022 року у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства у міграційній сфері в м. Ужгороді було виявлено позивачку, яка проживала в Україні з порушенням правил перебування, а саме: після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні не покинула територію України та перевищила дозволенний термін перебування на 120 днів. 16 серпня 2022 її було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Громадянка росії ОСОБА_3 до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами, необхідними для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додатково захисту не зверталася, підстав для подальшого законного перебування в Україні в неї немає. 
Цієї ж дати, 16.08.2022 року Головним управління за допомогою ВІС ЄІАС «Облік іноземців» - сформовано та видано позивачу - довідку про особу, яка дозволяла їй вільно виконати вищенаведене рішення. 
Проте, за рішенням інспектора прикордонної служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29.08.2022 року позивачу було відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України.
15.08.2022 року позивач звернулася до Ужгородського РУП ГУНП із заявою про втрату паспорту громадянина рф та паспорту громадянина рф для виїзду за кордон, що підтверджується талоном повідомленням від 15.08.2022 року. 
Проте, згідно довідки від 17.08.2022 року № 13118/106/25-2022 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області зазначена інформація не знайшла свого підтвердження. 
Як стверджує позивач у позовній заяві: «Слід зазначити, що в знак протесту, після початку повномасштабної збройної агресії РФ Позивач втратила, а саме спалила російський закордонний та національний паспорти. Із заявами про втрату документів, що посвідчують особу звернулася до правоохоронних органів України (Додатки)». 
Слід погодитися із доводами відповідача, що позивач при зверненні до поліції повідомила недостовірні відомості щодо обставин втрати документів з власної необережності, тоді як з позовної заяви чітко вбачається, що вона їх навмисно знищила. 
З дослідженої судом особової справи № 2023ОD0028 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була заведена Головним управлінням ДМС в Одеській області Державної міграційної служби України вбачається, що вона звернулася із заявою – анкетою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту лише 30 травня 2023 року, і цієї ж дати їй було видано відповідну довідку, тобто майже через рік після прийняття оскаржуваного рішення про її видворення, вже після звернення до суду із цим позовом, таким чином суд дійшов висновку, що на момент винесення оскаржуваного рішення не існувало заяви позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. 
За наслідками розгляду цієї заяви, 26 листопада 2024 року Державною міграційною службою України було прийняте рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 та наданий відповідний висновок, з якого вбачається, що заявниця до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, що відповідно абзацу сьомого частини першої статті 6 Закону є умовою, за якої особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тому цей орган вважав за доцільне, відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 6 Закону прийняти рішення про відмову у визнанні громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала у третій безпечній країні. 
15.01.2025 року ОСОБА_5 подала письмову заяву до Головного управління ДМС в Одеській області Державної міграційної служби України про припинення розгляду її справи у зв`язку з виїздом з України у Молдову та зазначила, що рішення про відмову міграційної служби у судових інстанціях оскаржувати не буде. 
За наказом Головного управління ДМС в Одеській області Державної міграційної служби України від 15.01.2025 року № 11 було припинено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні за особовою справою 2023OD0028 і визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні серії № 014062 із терміном дії до 26.06.2025 року. 

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон), а також міжнародними нормами. 
Згідно із частинами 1, 3 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. 
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". 
Відповідно до статті 9 Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. 
Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дати для їх фіксації. 
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. 
Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (надалі -Порядок № 150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів уразі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленого до 11 вересня 2011 року. 
Частинами першою, другою статті 17 Закону передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають па території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень Іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. 
Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. 
Частинами 1, 3 статті 26 Закону встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. 
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. 
Відповідно до частини 5 цієї статті, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. 
Згідно роз`яснень викладених у п. 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 року № 1, «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця і особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
На підставі викладеного 16 серпня 2022 Головним управлінням прийнято рішення № 17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, згідно якого позивача зобов`язано покинути територію України до 27.08.2022 року. Однак, у вказаний строк територію України позивач не покинула. У строк до 30 травня 2023 року позивач перебувала на території України нелегально. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивач на момент винесення оскаржуваного рішення не мав підстав для законного перебування на території України, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Документи, що підтверджують законність перебування на території України у позивача були відсутні. Документи, які підтверджують особу у позивача були відсутні. Позивач також не звертався до відповідних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак були відсутні, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заборони на примусове видворення відповідача. Тому оскаржуване рішення було винесене у точній відповідності із вимогами діючого на той час законодавства, тобто є законним і скасуванню не підлягає. 
Позивач звільнений від сплати судового збору у встановленому законом України «Про судовий збір» порядку, тому розподіл судових витрат судом не проводиться. 
Керуючись ст.ст. 12, 241, 244, 246, 255, 257 - 263, 288, 295, 297 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ :
Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя           Н.В. Наумова