Справа № 345/5552/25 
Провадження № 22-ц/4808/538/26
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Василишин Л. В.,
Томин О. О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2026 року у складі судді Миговича О. М., ухвалене у м. Калуш Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на навчання повнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 пред`явив до відповідачки ОСОБА_2 позов про стягнення коштів на навчання повнолітньої дитини.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 30 жовтня 1999 року по 20 січня 2025 року сторони перебували у шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначав, що донька навчається в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу на 3-му курсі денної форми навчання за спеціальністю 123 Комп`ютерна інженерія. Згідно Договору №КІ-22-058 від 09 вересня 2022 року загальна вартість навчання доньки становить 92 000 грн., з яких особисто ним сплачено 68 100 грн. Крім того, ним впродовж 2024 – 2025 років на утримання доньки здійснено перечислення коштів у сумі 36 000 грн. без врахування готівкових коштів.
Позивач ОСОБА_1 вважав, що відповідачка, як мати, має такий же обов`язок утримувати повнолітню дочку ОСОБА_3 , а тому звернувся до неї, щоб вона відшкодувала йому половину витрат понесених ним особисто на навчання дочки. Відповіді на звернення та коштів ним не отримано, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Посилаючись на презумпцію рівності обов`язків обох батьків матері та батька згідно приписів ст. 141 СК України, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь кошти у сумі 22 100 грн. як надмірно сплачені саме ним за навчання дочки.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на навчання повнолітньої дитини відмовлено.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а також на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Скаржник ОСОБА_1 вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано, що вінздійснив оплату за навчання доньки в загальному розмірі 68 000 грн., що співвідношення загального розміру вартості навчання становить 2/3 від усієї суми оплати за навчання. А тому, виходячи з презумпції рівності обов`язків обох батьків матері та батька згідно приписів ст. 141 СК України, обов`язок щодо оплати за навчання дочки у розмірі 1/2 вартості навчання покладається на обох та є співмірним і солідарним. А тому, на його думку, батьки несуть рівні обов`язки покладені на них законом в цілому.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що він поніс додаткові витрати по оплаті за навчання доньки у розмірі 68 100 грн., розмір яких є більшим за визначений приписами ст. 141 СК України, який в даному випадку складає 46 000 грн. (92 000 грн. / 2), а тому відповідачка повинна сплатити йому 22 100 грн., як суму, яку він переплатив за навчання дочки (68 100 грн. – 46 000 грн.).
ОСОБА_1 вказує, що суд не спростував його посилання, як на підтвердження позовних вимог, на норми ст. 141 CK України, залишивши поза увагою належні та допустимі докази одноособової сплати заявником коштів за навчання та наведений ним розрахунок позовних вимог.
Крім того, скаржник ОСОБА_1 зауважує, що він ніколи не уникав обов`язку із утримання своєї дочки, серед іншого здійснюючи систематичні грошові перекази їй для особистих потреб, що підтверджується квитанціями, зокрема за 2024 та 2025 роки. При цьому, всього за період 2024-2025 року ним перераховано без врахування готівкових коштів у сумі 36 000 грн., а також близько 50 000 грн. в період серпень 2025 - лютий 2026 року.
У надісланому на адресу суду відзиві представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Іванів О. Б. доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Додатково вказує, що на час оплати за навчання дочки, остання досягла повноліття, тому вона не мала статусу дитини, в розумінні ст. 6 СК України, А тому витрати, які скаржник вважає як додаткові на утримання дочки ОСОБА_4 , не є додатковими витратами на утримання дитини.
Представник відповідачки також вказує, що Сімейний кодекс України передбачає стягнення додаткових витрат виключно на неповнолітніх дітей. Можливість стягнення додаткових витрат на повнолітніх доньку/сина чинним законодавством не передбачена.
Крім того зауважує, що навчання дочки сторін погоджувалося ними, як подружжям, яке на час укладення договору з навчальним закладом перебувало у шлюбі. Кошти, які витрачалися на оплату навчання дочки не були особистими коштами нікого із подружжя, а їх спільними. Позивач сплачував за навчання дочки не своїми особистими коштами, а спільними.
Також адвокат Іванів О. Б. вказує, що орієнтовний розмір судових витрат, які понесла сторона відповідача становить 5 000 грн., докази понесення яких будуть надані після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що донька сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є повнолітньою, а тому зазначені правовідносини регулюються ст. 199 СК України, а не ст. 185 СК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог, вважаючи, що витрати на навчання доньки є додатковими витратами.
З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і жодною із сторін не заперечується, що з 30 жовтня 1999 року по 20 січня 2025 року сторони перебували у шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також встановлено, що з 09 вересня 2022 року ОСОБА_3 навчається в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу денної форми навчання, за спеціальністю 123 Комп`ютерна інженерія, групи КІ-22-2 першого бакалаврського рівня вищої освіти Факультету інформаційних технологій. Зарахована наказом № 381/7 від за кошти фізичних (юридичних) осіб. Орієнтований термін закінчення навчання 30 червня 2026 року. Згідно Договору №КІ-22-058 від 09 вересня 2022 року загальна вартість навчання ОСОБА_3 становить 92 000 грн. (а.с. 27-30).
Із долучених позивачем копій квитанцій вбачається позивач ОСОБА_1 за навчання доньки в сукупності сплатив 68 100 грн. (а.с. 22-26).
У справі, що переглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з вимогами про стягнення з неї частини витрат на навчання доньки у розмірі 22 100 грн., які він вважав додатковими витратами на утримання дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Разом з тим, статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).
Подібні висновки щодо застосування статті 185 СК України викладено у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19, від 29 квітня 2022 року у справі №761/27222/20, від 13 липня 2022 року у справі № 766/22653/17.
Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 36/1488/19 виснував, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, адже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами.
Колегія суддів зауважує, що донька сторін ОСОБА_3 , яка здобуває вищу освіту в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу, денної форми навчання за спеціальністю 123 Комп`ютерна інженерія, ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття.
Таким чином, оскільки донька сторін станом на день подання позову є повнолітньою, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не спростував його посилання, як на підтвердження позовних вимог, на норми ст. 141 CK України, залишивши поза увагою належні та допустимі докази одноособової сплати заявником коштів за навчання та наведений ним розрахунок позовних вимог, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Твердження скаржника про те, що він ніколи не уникав обов`язку із утримання своєї дочки, серед іншого здійснюючи систематичні грошові перекази їй для особистих потреб, правового значення для вирішення даної справи не мають.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених скаржником підстав відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам позивача, які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2026 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

О. О. Томин