ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 460/10685/24 пров. № А/857/33330/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року (головуюча суддя: Дорошенко Н.О., місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
встановив:
ОСОБА_1 , 13.09.2024, звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області щодо обмеження максимальним розміром пенсійної виплати встановленої йому з 01.03.2024 за результатами індексації проведеної на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області здійснити з 01.03.2024 виплату пенсійного забезпечення проіндексованого на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році», без обмеження максимальним розміром;
В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі отриманих від відповідача документів він дізнався, що ГУПФ України в Рівненській області обмежило виплати загального розміру нарахованої пенсії з урахуванням максимального розміру з 01.03.2024 при здійсненні перерахунку пенсії з огляду на її індексацію на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році». Позивач зазначив, що сума нарахованої індексації жодного разу йому не виплачувалась, оскільки відповідач вважає, що розмір фактичної пенсійної виплати перевищує максимальний розмір пенсії.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо обмеження з 01 березня 2024 року розміру підвищення пенсії ОСОБА_1 , визначеного постановою Кабінету Міністрів України №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у України в Рівненській області здійснити з 01 березня 2024 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з підвищенням, установленим постановою Кабінету Міністрів України №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році», без обмеження максимальним розміром.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що позивач перебуває на обліку та отримує пенсію, призначену за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначив, що згідно з частиною 7 статті 43 Закону № 2262-ХІІ розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є військовим пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області та отримує пенсію, призначену згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час призначення пенсії). Дані факти не заперечуються сторонами та підтверджуються наявною в матеріалах справи копією протоколу по пенсійній справі.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з 01.03.2024 з урахуванням індексації, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 185 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році», без обмеження максимальним розміром.
Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області повідомило, що станом на 01.03.2024 розмір пенсії становить 30256,04 грн, що перевищує максимальний розмір визначений ст. 43 Закону України № 2262. Враховуючи зазначене, індексація пенсії на виконання Постанови № 185 проводилась із застосуванням обмеженням розміру пенсії максимальним розміром.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що помилковими є доводи пенсійного органу щодо відсутності правових підстав для встановлення позивачу доплати до пенсії згідно із Постановою № 185 з огляду на перевищення пенсійної виплати позивача максимального розміру пенсії у десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Закон України № 2262-XII (у редакції Закону України № 3668-VI) було передбачено, що максимальний розмір пенсії, з урахуванням усіх встановлених законодавством надбавок і доплат, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Надалі Закон України № 911-VIII доповнив відповідну норму положенням про тимчасове обмеження максимального розміру пенсії у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 сумою 10740 гривень.
Водночас, рішенням Конституційний Суд України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 зазначеного Закону, якими встановлювалися обмеження максимального розміру пенсії як у розмірі десяти прожиткових мінімумів, так і у фіксованому розмірі 10740 гривень.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаного рішення, зазначені положення втратили чинність з дня ухвалення цього рішення, тобто з 20.12.2016.
Частиною другою статті 152 Конституція України встановлено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, якщо інше не встановлено самим рішенням.
Таким чином, правовим наслідком ухвалення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 є втрата чинності частиною сьомою статті 43 Закону № 2262-XII з 20.12.2016.
Разом з тим, Закон України № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, формально передбачив аналогічні положення щодо обмеження максимального розміру пенсії, у тому числі тимчасове обмеження до 31.12.2017.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на момент набрання чинності зазначеними змінами частина сьома статті 43 Закону № 2262-XII вже втратила чинність у зв`язку з визнанням її неконституційною.
З огляду на викладене, буквальне тлумачення змін, внесених Законом № 1774-VIII, у системному зв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, свідчить про відсутність у Законі № 2262-XII чинної норми, яка б передбачала обмеження максимального розміру пенсії.
Внесені зміни до норми, яка втратила чинність, не породжують самостійних правових наслідків, а відтак є нереалізованими та не можуть бути підставою для застосування обмеження пенсії.
Отже, починаючи з 01.01.2017, стаття 43 Закону № 2262-XII не містить положень щодо обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами або іншим фіксованим розміром.
Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховний Суд, викладеними, зокрема, у постановах від 30.10.2020 у справі № 522/16881/17, від 09.11.2020 у справі № 813/678/18, а також від 31.03.2021 у справі № 815/3000/17.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що Законом України № 3668-VI внесено зміни до статті 43 Закон України № 2262-XII, виклавши відповідні положення щодо обмеження максимального розміру пенсії у розмірі десяти прожиткових мінімумів. Крім того, статтею 2 зазначеного Закону встановлено аналогічне обмеження максимального розміру пенсій, призначених, зокрема, відповідно до Закону № 2262-XII.
Отже, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII) є однопредметними, оскільки регулюють одні й ті самі правовідносини — встановлення обмеження максимального розміру пенсій військовослужбовців — та мають однаковий за змістом правовий припис.
Разом з тим, рішенням Конституційний Суд України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин, визнано такими, що не відповідають Конституція України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, виходячи з того, що встановлення обмеження максимального розміру пенсії порушує сутність конституційних гарантій, визначених частиною п`ятою статті 17 Конституції України щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.
Конституційний Суд України у вказаному рішенні наголосив, що норми-принципи, закріплені у частині п`ятій статті 17 Конституції України, мають пріоритетний і безумовний характер, а відтак заходи, спрямовані на забезпечення соціального захисту цієї категорії осіб, не можуть бути скасовані чи звужені, зокрема з мотивів економічної доцільності або складної соціально-економічної ситуації.
Водночас положення статті 2 Закону № 3668-VI, які фактично дублюють зміст визнаної неконституційною норми, залишилися формально чинними та продовжували передбачати обмеження максимального розміру пенсії, що свідчить про наявність нормативної колізії між Законом № 2262-XII (з урахуванням рішення Конституційного Суду України) та Законом № 3668-VI.
Вирішуючи зазначену колізію, суд апеляційної інстанції виходить із правових позицій Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 та від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18, відповідно до яких у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи, а також наявності прогалин у законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, що є найбільш сприятливим для особи.
Такий підхід узгоджується із положеннями статей 1, 8, 92 Конституція України, а також статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.
З огляду на викладене, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Закону № 2262-XII з урахуванням правових наслідків рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не положення Закону № 3668-VI, які встановлюють обмеження максимального розміру пенсії.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, від 27.01.2022 у справі № 240/7087/20, від 17.02.2022 у справі № 640/11168/20, від 18.05.2022 у справі № 380/12337/20, від 29.06.2022 у справі № 640/19118/18 та від 11.07.2022 у справі № 620/613/21, які відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховуються судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи.
З 01.03.2024 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України № 185, якою передбачено проведення індексації пенсій із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати у розмірі 1,0796.
Згідно з пунктом 2 зазначеної Постанови, з 01.03.2024 підвищенню підлягають, зокрема, пенсії, призначені відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону України № 2262-XII, із застосуванням визначеного коефіцієнта, у межах максимального розміру пенсії, встановленого законом.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України чи закону суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, станом на момент здійснення відповідачем перерахунку пенсії позивача відсутня чинна законодавча норма, яка б визначала максимальний розмір пенсії, призначеної відповідно до Закону № 2262-XII, з огляду на втрату чинності відповідними положеннями цього Закону внаслідок ухвалення рішення Конституційний Суд України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та необхідність застосування норм цього Закону саме з урахуванням вказаного рішення.
За таких обставин, застереження, передбачене Постановою № 185 щодо підвищення пенсії у межах максимального розміру, визначеного законом, не підлягає застосуванню, оскільки відповідний «максимальний розмір» законом не встановлений.
Отже, доводи пенсійного органу про відсутність правових підстав для здійснення доплати до пенсії позивача на підставі Постанови № 185 у зв`язку з перевищенням максимального розміру пенсії є безпідставними.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що право позивача на обчислення та виплату пенсії без застосування обмеження максимальним розміром було підтверджено відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили, і після ухвалення якого не відбулося змін у законодавстві України, що могли б слугувати підставою для повторного запровадження такого обмеження.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо обмеження з 01.03.2024 розміру підвищення пенсії позивача, визначеного Постановою № 185, є протиправними.
Отже суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що задля ефективного відновлення порушених прав позивача необхідно визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження з 01.03.2024 розміру підвищення пенсії, визначеного Постановою № 185, та зобов`язати ГУ ПФУ у Рівненській області здійснити з 01.03.2024 перерахунок та виплату пенсії позивачу пенсії з підвищенням, передбаченим вказаною Постановою, без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність (з урахуванням виплачених сум).
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд
постановив:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року у справі № 460/10685/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська