ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1731/25  Номер провадження 11-кп/814/735/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді	ОСОБА_2 , 	
суддів з секретарем з участю прокурора обвинуваченого 	ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №12024170550001321 за апеляційною скаргою прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_8 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, непрацюючий, маючий неповнолітню дитину, судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.3 ст.382 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
Будучи притягнутим до адміністративної відповідальності відповідно до постанови судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 серпня 2023 року за ч.2 ст.130 КпАП України з накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, ОСОБА_7 , маючи незняту та непогашену у встановленому Законом порядку судимість за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, продовжив керувати транспортними засобами за таких обставин.
20 грудня 2024 року близько 01 год. 30 хв. ОСОБА_7 керував автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_9 , та рухався по вул. Гоголя у м. Миргород Полтавської області, поблизу домоволодіння №54, де був зупинений працівниками поліції.
09 березня 2025 року о 23 год. 18 хв. ОСОБА_7 керував автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_10 , та рухався по вул. Шишацькій у м. Миргород Полтавської області поблизу домоволодіння №22, де був зупинений працівниками поліції.
Кримінальне провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалити новий, яким засудити ОСОБА_7 за ч.3 ст.382 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком 1 рік.
При цьому зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання всупереч положенням ст.55 КПК України не вирішив питання щодо призначення додаткового покарання. 
Зауважує, що обвинувачений офіційно не працює, зловживає спиртними напоями, внаслідок чого неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.130 КпАП України, що свідчить про високу вірогідність продовження протиправної поведінки.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який погодився з доводами прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.3 ст.382 КК України в апеляційній скарзі не спростовуються.
Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є слушними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Санкцією ч.3 ст.382 КК України передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Призначаючи ОСОБА_7 основне покарання, місцевий суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який визнав вину, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненому, має на утриманні неповнолітню дитину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та обґрунтовано прийшов до висновку про призначення основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.382 КК України, та про можливість звільнення від відбування такого покарання з випробуванням з іспитовим строком, з чим погоджується прокурор в апеляційній скарзі.
Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. 
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України.
Наведених вимог закону місцевий суд не дотримався та не призначив обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю і при цьому взагалі не мотивував таке рішення.
Як обґрунтовано вказує прокурор, ОСОБА_7 офіційно не працює, зловживає спиртними напоями, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, а тому призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у даному випадку матиме важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів.
Також колегія суддів враховує, що одні й ті самі обставини справи чи дані про особу винного не можуть одночасно ураховуватись при застосуванні положень як статті 69 КК України, так і ст.75 цього Кодексу. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 крім основного покарання у виді позбавлення волі і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.
Адже саме в такому випадку покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та буде справедливим і співмірним вчиненому.
Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
За таких обставин вирок в частині призначення покарання необхідно скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухваливши в цій частині новий вирок.
Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 418 та 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурораМиргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_8 задовольнити.
ВирокМиргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.
Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.
Згідно з приписами ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4