ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 336/4598/23
провадження № 61-790св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комишуваська селищна рада Запорізького району Запорізької області,
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Зайцева Анна Сергіївна, Запорізький обласний державний нотаріальний архів Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Звездової Н. С. від 22 жовтня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду в складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Гончар М. С., Трофимової Д. А. від 17 грудня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області, треті особи: Головне управління Держгеокадасту у Запорізькій області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Зайцева А. С., Запорізький обласний державний нотаріальний архів Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання в порядку спадкування прав засновника ФГ «Радуга», в тому числі право постійного користування земельною ділянкою площею 2,0 га.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_2 , 1935 року народження, після смерті якого залишилось спадкове майно. Спадкоємці ОСОБА_3 (син спадкодавця) та ОСОБА_4 (мати спадкодавця) відмовились від своїх часток на користь позивачки, яка стала внаслідок цього єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину після ОСОБА_2 
Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину від 30 квітня 2001 року реєстр № 839.
У 2020 році позивачка знайшла документи, які підтверджують, що після смерті батька існує ще спадкове майна, а саме: права засновника ФГ «Радуга», в тому числі право користування земельною ділянкою площею 20,0 на території Новоіванівської сільської ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області, та право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, що знаходяться на території Новотроїцької сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яка на сьогоднішній день є територією Комишуваської територіальної громади Запорізького району Запорізької області.
ФГ «Радуга» належало батькові позивачки, згідно свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи від 26 лютого 1998 року.
Постановою державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Зайцевої А. С. від 08 лютого 2022 року № 78/02-31 позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 лютого 2022 року № 77/02-31, мотивовану тим, що на земельну ділянку, розташовану на території Новоіваніської ради Оріхівського району Запорізької області, відсутній правовстановлюючий документ на майно, таким документом має бути Державний акт на право приватної власності на землю.
Позивачка не погоджується з такою відмовою та зазначає, що у неї наявні документи, які підтверджують те, що спадкове майно, зокрема, майнові права засновника ФГ «Радуга» дійсно належали її батькові (спадкодавцю), проте за життя він не встиг зареєструвати їх як цілісний майновий комплекс селянського (фермерського) господарства.
Просила визнати за нею права засновника ФГ «Радуга», в тому числі, право постійного користування земельною ділянкою площею 20,0 га на території Новоіваніської сільської ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області право на яку було отримано ОСОБА_5 згідно Державного акту на право постійного користування землею, виданого 30 грудня 1993 року та передано в користування ФГ «Радуга», в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивакою не підтверджено належними та достатніми доказами позовні вимоги.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
29 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду 09 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 336/4598/23 з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Після його смерті спадщину прийняла його донька, позивачка по справі, ОСОБА_1 . Державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області була заведена спадкова справа № 42/2001. Інші спадкоємці за законом: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовилися від своїх часток на користь позивачки.
ОСОБА_1 державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області 30 квітня 2001 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом АВР № 785870. Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво складалося з:
- житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- трактора марки Т150К, державний номерний знак НОМЕР_1 ;
- грошового внеску 0,01 коп., що зберігався на рахунку в Оріхівському відділенні Запорізької дирекції банку «Ощадбанк»;
- депозитних внесків в АТ «Наш банк».
08 лютого 2022 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявами про право на спадщину за законом, в яких спадщиною зазначала земельну ділянку площею 20,0 га, розташовану на території Новоіванівської сільської Ради народних депутатів Оріхівського району Запорізької області та частку у складеному капіталі ФГ «Радуга».
Державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори було винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 лютого 2022 року № 77/02-31 та № 78/02-31.
ОСОБА_2 , був засновником ФГ «Радуга», про що свідчать розпорядження представника Президента України у Оріхівському районі від 17 травня 1993 року, статут фермерського господарства.
Розпорядженням представника Президента України у Оріхівському районі від 21 грудня 1993 року № 558 ОСОБА_2 було виділено 20,00 га ріллі із земель запасу на території Новоіванівської сільської ради народних депутатів в постійне користування для розширення фермерського господарства, на підставі якого було оформлено та видано Державний акт на право постійного користування землею серія ЗП 13-500582 від 30 грудня 1993 року.
Згідно документів наданих Архівним відділом Пологівської районної державної адміністрації Швець М. Ф. 01 грудня 1998 року подав до виконавчого комітету Новоіванівської сільської ради заяву, якою фактично відмовився від земельної ділянки площею 20,00 га у звязку із погіршенням стану здоров`я. 
Згідно протоколу виконавчого комітету Новоіванівської сільської ради заява ОСОБА_2 була розглянута на засіданні 27 січня 1999 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 1215 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, тобто згідно визначеної законом черговості спадкоємців.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки.
Суди установили, що ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги після смерті батька ОСОБА_2 , який за життя був єдиним засновником та головою ФГ «Радуга.
Розпорядженням представника Президента України у Оріхівському районі від 21 грудня 1993 року № 558 ОСОБА_2 було виділено 20,00 га ріллі із земель запасу на території Новоіванівської сільської ради народних депутатів в постійне користування для розширення фермерського господарства, на підставі якого було оформлено та видано Державний акт на право постійного користування землею серія ЗП 13-500582 від 30 грудня 1993 року.
Згідно з частиною першою статті 22 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до статутного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.
Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
У постанові від 21 січня 2020 року у справі № 908/2606/18 Велика Палата Верховного Суду зазначала про можливість застосування до правовідносин, які виникають у звязку із діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом України «Про фермерське господарство».
Відповідно до статті 55 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв`язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства.
При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 вказувала, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства, а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Оскільки після проведення державної реєстрації ФГ «Радуга» як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою ОСОБА_2 для ведення такого господарства, набуло останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не призвела до виникнення у ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем засновника, права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє відповідно до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, чинного на час створення селянського (фермерського) господарства «Радуга» (свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи від 26 серпня 1998 року).
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи належність спадкодавцю прав засновника вищевказаного фермерського господарства, посилалась на свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи від 26 серпня 1998 року.
У той же час, у наданому позивачем Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який було сформовано станом на 13 вересня 2022 року, ФГ «Радуга», ідентифікаційний код юридичної особи 19273775, зареєстровано, свідоцтво про державну реєстрацію недійсне.
У розділі «Перелік засновників (учасників) юридичної особи зроблено запис - відомості відсутні.
Також зроблено запис «відомості відсутні» у розділах: Розмір статутного (складеного) капіталу (пайового фонду), вид установчого документа та інших.
Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що на момент смерті ОСОБА_2 залишився засновником ФГ «Радуга» та, що вказане фермерське господарство не було припинено, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в позові про визнання в порядку спадкування прав засновника селянського (фермерського) господарства.
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов