Справа № 462/3437/25      Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І 
Провадження № 22-ц/811/4342/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 березня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, пені за невиконання зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі – АТ «СГ «ТАС» (приватне)), в якому просив стягнути з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на свою користь страхове відшкодування у розмірі 53 936 грн 91 коп., пеню за невиконання зобов`язання у розмірі 824 грн 56 коп., витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 13 500 грн 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн 00 коп., а також сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Також просив зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що проводитиме примусове виконання рішення суду пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі – НБУ) на суму основного боргу у розмірі 53 936 грн 91 коп. до моменту виконання рішення за вказаною позивачем формулою.
Позов мотивований тим, що 05 жовтня 2024 року, о 06:06 год на вул. Городоцька – вул. І. Виговського у м. Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП) між транспортними засобами марки «Mercedes-Benz 0404-R15», номерний знак НОМЕР_1 , та автомобілем марки «Богдан А-09201», номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є позивач. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2024 року водія автомобіля «Mercedes-Benz 0404-R15», визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes-Benz 0404-R15», була застрахована у відповідача, таким чином саме відповідач зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_1 , завдані внаслідок ДТП збитки в повному обсязі, в межах страхової суми. Позивачу було виплачено страхове відшкодування в розмірі 65 554 грн 29 коп., однак, зазначена сума не є достатньою для відшкодування завданих ОСОБА_1 , збитків. Позивачем було отримано висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи, згідно якого дійсний розмір завданої ОСОБА_1 , шкоди становить 120 391 грн 20 коп., та з урахуванням розміру франшизи, до стягнення на його користь підлягає 51 636 грн 91 коп., завданих збитків, а також нарахована пеня за несвоєчасну виплату страхового відшкодування. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «СК «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 54 761 грн 47 коп. 
Стягнуто з АТ «СК «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 13 500 грн 00 коп.
Стягнуто з АТ «СК «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн 00 коп.
Стягнуто з АТ «СК «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.
В задоволенні вимоги про здійснення нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду оскаржило АТ «СК «ТАС» (приватне), подавши в грудні апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2025 року, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції не врахував висновку судового експерта щодо визначення вартості пошкоджень, проведеного на замовлення страховика, натомість безпідставно врахував висновок експерта, складений на замовлення позивача, зокрема, в частині визначення вартості відновлювального ремонту у разі відсутності технологічної документації з ремонту або нормативної документації щодо трудомісткості ремонту певного типу транспортного засобу, зокрема, автобуса (як у даній справі). Вказує, що надані позивачем на підтвердження ремонтних робіт рахунки не можуть вважатися належними доказами, адже позивачем не додано до них жодного підтвердження, наприклад договору підряду (партнерського договору), укладеного із ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 з ПАТ «Черкаський автобус». Відтак, наведені у цих рахунках ціни є такими, що не відповідають дійсності, адже не підтверджуються експертом жодними джерелами (наприклад інтернет-ресурсами). Поряд з цим, суд їх враховує, незважаючи на те, що видавці цих рахунків не несуть жодної відповідальності за зазначення цін на запасні частини та ремонтні роботи а таких документах. Судом безпідставно надано перевагу під час оцінки доказів висновку експерта, складеному на замовлення позивача лише з тих підстав, що такий експерт попереджений про кримінальну відповідальність, висновок підготовлений для подання до суду саме у цій справі та складений за наслідками огляду пошкодженого автомобіля, адже згідно з нормативними документами з питань оцінки транспортних засобів, визначення збитку може бути проведено без його огляду особисто експертом, що відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 26 січня 2023 року в справі № 349/487/21. Хоча у висновку експерта, складеному на замовлення позивача і зазначено, що такий складено за результатами огляду транспортного засобу, проте експерт розрахунку вартості відновлювального ремонту не визначав, а взяв за основу рахунки на оплату, які на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, є неналежними доказами. Зазначає, що витрати за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи в розмірі 13 500 грн 00 коп., які стягнуті судом з відповідача на користь позивача, останнім завищені, оскільки не відповідають цінам в які зазвичай оцінюються послуги за проведення автотоварознавчого дослідження, не наведено жодного обґрунтування такої ціни.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо стягнення пені, а також в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено (про здійснення нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ до моменту фактичного виконання рішення суду). Позивачем рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про здійснення нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в апеляційному порядку не оскаржується.
В грудні 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу містить попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, які планує понести позивач у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі близько 18 000 грн 00 коп., та клопотання про їх стягнення.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 05 жовтня 2024 року, о 06:06 год на вул. Городоцька – вул. І. Виговського у м. Львові, відбулося ДТП між транспортними засобами марки «Mercedes-Benz 0404-R15», номерний знак НОМЕР_1 , та автомобілем марки «Богдан А-09201», номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є позивач. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2024 року по справі № 462/7860/24, визнано ОСОБА_5 (водія автомобіля марки «Mercedes-Benz 0404-R15», номерний знак НОМЕР_1 ) винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Згідно полісу № АТ4618319, транспортний засіб «Mercedes-Benz 0404-R15», номерний знак НОМЕР_1 застрахований страховою компанією АТ «СГ «ТАС» (приватне).
АТ «СГ «ТАС» (приватне) виплатило ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 65 554 грн 29 коп.
При цьому, судом також встановлено, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) при виплаті страхового відшкодування відхилили доданий позивачем до заяви про його виплату висновок експерта транспортно-товарознавчої експертизи № 48/24 від 20 січня 2025 року.
Згідно з цим висновок пошкодження автобуса Богдан А-09201 д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок ДТП 05 жовтня 2024 року, які визначені при його дослідженні 27 листопада 2024 року, зазначені у пункті 1 дослідницької частини даного висновку та відображені на фотографіях фото таблиць додатку. Ринкова вартість автобуса Богдан А-09201, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент пошкодження у ДТП 05 жовтня 2024 року, становить: 239 970 грн. Вартість відновлювального ремонту автобуса станом момент огляду, становить: 198 028 грн 20 коп. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику, станом на момент огляду, становить 120 391 грн 20 коп.
В матеріалах справи також містяться рахунки на оплату № 5 від 20 січня 2025 року на суму 73 000 грн 00 коп., № 40 від 20 січня 2025 року на суму 110 910 грн 00 коп., рахунок № 48 від 20 січня 2025 року на суму 13 500 грн 00 коп., акт виконаних робіт № 48 від 20 січня 2025 року на суму 13 500 грн 00 коп., що був оплачений згідно квитанції № 2279904248, акт виконаних робіт № 344/Г/24 про перевезення автобуса на суму 2 300 грн 00 коп., що був оплачений згідно платіжної інструкції від 07 жовтня 2024 року.
До суду також було подано висновок експерта № 527.25СЕ_СК судової транспортно-товарознавчої експертизи автобуса Богдан А-9201, реєстраційний номер НОМЕР_2 від 21 лютого 2025 року, згідно якого вартість відновлювального ремонту із врахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого в ДТП 05 жовтня 2024 року, станом на момент ДТП, виходячи з наданих замовником вихідних даних, становить: 69 158 грн 67 коп.
Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 15 жовтня 2024 року, здійснено огляд автомобіля Богдан А-09201 д.н.з. НОМЕР_2 , в якому міститься опис пошкодження та тип ремонтної операції.
Як убачається з обох висновків, експерти, які їх складали попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а висновки складені для подання до суду.
Щодо відшкодування шкоди, завданої майну позивача.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).
Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).
Таким актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон № 1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на дату настання страхового випадку (05 жовтня 2024 року) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (04 липня 2024 року) та строк його дії – 04 січня 2025 року, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV, якими керувався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення.
Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Саме такий правовий висновок щодо застосування вказаних норм викладено в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі №757/22706/15-ц.
При цьому, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі – Методика), затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами) або висновком експерта.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами як висновками експертів (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У цьому контексті, беручи до уваги словесну конструкцію цієї норми «дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів)», можна сформулювати визначення належного доказу як доказу, який має логічний зв`язок з обставинами, що становлять предмет доказування, а цей предмет, у свою чергу, складають факти матеріально-правого та процесуального характеру (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2026 року в справі № 320/5680/25).
Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).
Згідно із частинами першою – третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно з частиною першою статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.
Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
Частиною першою статті 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Відповідно до частини першої статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням.
Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
У справі, що переглядається на замовлення кожної із сторін було виготовлено висновки експерта щодо визначення розмір шкоду, які відповідають вимогам, встановленим ЦПК України для такого виду доказів, та які було подано ними до суду першої інстанції одночасно з поданням позовної заяви та відзиву на позовну заяву.
У цьому зв`язку, колегія суду вважає неправильними мотиви суду про те, що лише висновок експерта, поданий позивачем є належним та допустимим доказом. Проте такі висновки, на переконання колегії суддів, не призвели до неправильного вирішення спору по суті, виходячи з такого.
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (частина друга статті 113 ЦПК України).
Повторна експертиза призначається,коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 201/15019/14-ц).
Процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (постанова Верховного Суду від 29 грудня 2022 року в справі № 686/15304/19).
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року в справі №387/266/17 зауважено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав (частина шоста статті 106 ЦПК України).
Надавши належну правову оцінку зазначеним вище висновкам судових експертиз, урахувавши чіткість, конкретність та узгодженість з іншими наявними у матеріалах справи доказами, з урахуванням принципу балансу ймовірностей, суд першої інстанції дійшов, загалом, правильного висновку про необхідність врахувати під час вирішення спору висновок експерта, поданий позивачем, обґрунтовано мотивувавши відхилення висновку експерта, подано відповідачем, адже експерт в такому не спростував визначений у висновку експерта, виготовленого на замовлення позивача, розмір матеріального збитку та вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача, а отже відповідач не довів, що такі визначено експертом у поданому позивачем висновку, неправильно. Також відповідачем не доведено, що у висновку експерта, складеному на замовлення позивача, експертом, який його складав, неправильно застосовано Методику, зокрема, що під час його складення використано неправильні вихідні дані, або що такий складено експертом без огляду транспортного засобу, адже таке спростовується змістом цього висновку. Тобто, відповідачем не спростовано його змістовної обґрунтованості.
При цьому, під час розгляду справи відповідач не заявляв клопотання про призначення судової експертизи, у зв`язку із наявністю у нього сумнівів у правильності висновку експерта, наданого позивачем до суду, разом із позовною заявою або про призначення повторної експертизи, на підставі положень частини другої статті 113 ЦПК України. Також відповідач не звертався до суду із заявою про наявність підстав для відводу експерта, залученого позивачем.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо неправильного врахування судом саме висновку експерта, наданого позивачем.
Також безпідставними, на думку колегії, є доводи апеляційної скарги про неправильне врахування як експертом, так і судом, наданих позивачем доказів на підтвердження вартості запчастин (деталей) та ремонтних робіт. Адже, за умови визнання судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, поданого позивачем висновку експерта належним та допустимим доказом визначення розміру завданої шкоди, наведені вище докази правильно оцінені судом у сукупності з таким висновком, оскільки не становлять самостійної доказової бази обґрунтованості пред`явлених позовних вимог.
Щодо судових витрат.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (частина третя статті 133 ЦПК України).
Згідно з частинами шостою – восьмою статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами (частина дев`ята статті 139 ЦПК України).
Виходячи з наведених вище приписів ЦПК України, на думку колегії суддів, до цих положень є релевантним висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі №911/3312/21 про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, про те, що зменшення витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно щодо співмірності таких витрат, враховуючи положення статті 141 ЦПК України. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми таких судових витрат, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1 та 2 частини третьої статті 141 ЦПК України).
Системний аналіз положень процесуального законодавства, а також Закону України «Про судову експертизу» дозволяє констатувати таке:
(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;
(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;
(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;
(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.
Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 712/4126/22).
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2023 року в справі № 204/3927/22, від 09 жовтня 2024 року в справі №554/654/22 та 29 січня 2025 року в справі № 454/3922/18.
Аналіз змісту оскарженого рішення свідчить, що судом при його ухваленні враховано як доказ лише висновок експерта, підготовлений на замовлення позивача. Розмір витрат, які сторона позивача сплатила за виготовлення такого висновку, позивачем підтверджено відповідними доказами, поданими до закінчення розгляду справи.
В матеріалах справи відсутнє обґрунтоване клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскаржене рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення належить залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 06 березня 2026 року.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич