ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3044/26 Справа № 208/4916/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречана В. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на рішення Заводського районного суду міста Кам`янського від 21 листопада 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, – 
 
В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Кам`янського з позовом до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 09.03.2005 по 28.04.2005, з 23.06.2005 по 04.11.2008, з 03.01.2012 по 28.02.2025 року позивач працював на різних посадах в Публічному акціонерному товаристві «Шахтоуправління «Покровське», колишня назва “Вугільна компанія “Шахта «Красноармійська-Західна №1», в тому числі з повним робочим днем у шахті під землею, в умовах впливу шкідливих факторів та важких умов праці.
20.12.2012 року, під час роботи в шахті на посаді «учень гірника очисного забою» з позивачем стався нещасний випадок на виробництві внаслідок обрушення породи, а саме: негабаритний фрагмент породи, що вийшов із лави, при пересуванні по конвейєру притиснув праву ногу к рештаку та травмував її, після чого конвейєр був зупинений, а позивач був транспортований у підземний медпункт.
У результаті нещасного випадку позивач отримав відкритий многооскольчатий перелом великоберцової кістки з дефектом кісткової тканини, оскольчастий перелом малоберцової кістки правої голені зі зміщенням. Розмозження м`яких тканин правої голені.
За результатами нещасного випадку складено акт форми Н-1 № 64 від 25 грудня 2012 року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, Акт форми Н-5 спеціального розслідування нещасного випадку.
Згідно із висновком ВКК про ступінь тяжкості травми № 3/1 від 04.01.2013 року, наданого “Обласною травматологічною лікарнею” отримані ушкодженні відносяться до травм з тяжким ступенем тяжкості.
Після тривалого лікування, проведення оперативного хірургічного втручання, позивачу було визначено 3 групу інвалідності в результаті трудового каліцтва та призначено пенсію по інвалідності.
У подальшому позивач проходив повторний огляд МСЕК, однак стан здоров`я не покращився протягом останніх років, працездатність не відновлена.
Згідно останньої довідки до Акту огляду медико –соціальної експертної комісії серія 12ААГ № 772083 від 24.06.2024 року, в позивача залишається третя група інвалідності в результаті трудового каліцтва, яка призначена безстроково.
Згідно останньої Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серія 12ААА № 150107 від 24.06.2024 року, повторно підтверджено 60 % втрати працездатності, безстроково.
Внаслідок нещасного випадку на підприємстві позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що під час одержання травми, а також в подальшому під час тривалого лікування він зазнав дуже сильного фізичного болю і страждань, внаслідок втрати працездатності в нього змінилися умови життя, що потягло за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, відвідування численних медичних установ, переживання з приводу неможливості почувати себе повноцінною та цілком здоровою людиною, неможливістю працювати за своєю професією та отримувати гідну заробітну плату.
Позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, підтримання стану свого здоров`я. Оскільки позивач став особою з інвалідністю, то відчуває психологічний дискомфорт щодо ставлення до нього як до неповноцінної людини. Втрата працездатності має невідворотний характер, інвалідність встановлена безстроково, протягом багатьох років здоров`я не відновилось, тому розмір моральної шкоди позивач оцінив в 120 000 грн.
Рішенням Заводського районного суду міста Кам`янського від 21 листопада 2025 року  позовні вимоги - задоволено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», код ЄДРПОУ 13498562, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначав, що стягнення будь-якої суми моральної шкоди з відповідача за результатами розгляду цієї справи є порушенням принципів розумності та справедливості, оскільки позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено та не могло бути встановлено існування факту завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком. Крім того, вказав, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень вирішуючи питання про порядок оподаткування стягуваних сум, що є протиправним і є підставою для скасування судового рішення.
Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність нез`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що згідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 09.03.2005 по 28.04.2005, з 23.06.2005 по 04.11.2008, з 03.01.2012 по 28.02.2025 року працював на різних посадах в Публічному акціонерному товаристві «Шахтоуправління «Покровське», колишня назва “Вугільна компанія “Шахта «Красноармійська-Західна №1».
Відповідно до Акту №65 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 25.12.2012 року встановлено, що 20.12.2012 року о 06:30 годин ОСОБА_1 отримав ушкодження – відкритий многоосколчастий перелом с/3-н/3 великоберцової кістки з дефектом кісткової тканини, оскольчастий перелом малоберцової кістки правої голені зі зміщенням. Розмозження м`яких тканин правої голені.
Відповідно до акту розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 25.12.2012 року комісія прийшла до висновку, що особи, які допустили порушення нормативних актів по охороні праці, що призвело до нещасного випадку - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Відповідно до заключення ВКК про ступінь тяжкості травми №3/1 від 04.01.2013 року, виданий Комунальним клінічним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я «Обласна травматологічна лікарня», травми, отримані ОСОБА_1 відносяться до травм з тяжкою ступеню тяжкості.
Згідно до довідки про визнання ступеня втрати професійної працездатності серії 12 ААА №150107, ОСОБА_1 є особою з третьою групою інвалідності, ступень втрати професійної працездатності 60% по трудовому каліцтву 20.12.2012 року безстроково.
Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №772083, ОСОБА_1 є особою третьої групи інвалідності через трудове каліцтво безстроково.
Відповідно до висновку про необхідність забезпечення особи з обтяженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації №66/300 від 20.06.2024 року, ОСОБА_1 призначено допоміжний засіб реабілітації палиця.
Відповідно до наказу №1552 кз від 28.02.2025 року ПрАТ «ШУ «Покровське», звільнено ОСОБА_1 28.02.2025 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом до нового місця проживання, з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність спричинення позивачу моральної шкоди, враховуючи обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд стягнув компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 120 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків від нещасного випадку, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок нещасного випадку позивач втратив 60 % професійної працездатності та отримав третю групу інвалідності, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я у майбутньому, а також з того, що травма позивача призвела до кардинальної негативної зміни його життя, порушили його психологічний стан та нормальні життєві зв`язки.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, прийнявши до уваги факт отримання позивачем третьої групи інвалідності та втрати ним 60 % працездатності, врахувавши характер немайнових втрат позивача, глибину його фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей та позбавлення його певних можливостей їх реалізації, а також керуючись засадами розумності і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 120 000,00 грн.
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, суд апеляційної інстанції не бере до уваги з вищенаведених підстав.
Суд апеляційної інстанції не встановив і підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру компенсації. А заперечуючи проти стягнутої на користь позивача компенсації, відповідач на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не подав належних і допустимих доказів.
Враховуючи наведене, а також те, що нещасний випадок стався під час трудових відносин з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань позивачем не надано і судом не обґрунтовано, є безпідставними.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт спричинення моральної шкоди доведено. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується відповідними медичними документами.
Висновком МСЕК позивачу встановлено ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим заподіяння моральних страждань є доведеним.
Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Тож, колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди в розмірі 120 000,00 грн, присудженої судом першої інстанції, враховуючи доводи позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, встановлення третьої групи інвалідності, відсутності покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який відчуває постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг, як позивача, так і відповідача про необґрунтованість розміру стягнутої моральної шкоди.
Щодо зазначення в резолютивній частині рішення суду стягнення моральної шкоди «без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів» колегія суддів виходить з наступного.
Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі.
З урахуванням викладеного необґрунтованим є вирішення судом у даній цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів».
Зазначені висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №235/3143/24 (провадження №61-14246св24).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскарженого рішення, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Кам`янського від 21 листопада 2025 року – змінити, виключити у другому абзаці резолютивної частини словосполучення: «без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів».
В іншій частині рішення Заводського районного суду міста Кам`янського від 21 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида