П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/15340/25	

Перша інстанція: суддя Самойлюк Г.П.,
повний текст судового рішення
складено 23.10.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	

розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:
16.05.2025 ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків номер 2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільненні) в сумі 135054 грн.
В обґрунтування позовних вимог, заявлених до військової частини НОМЕР_1 , позивач посилався на те, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 19.04.2024 по 18.06.2024 та був звільнений у запас – 18.06.2024. Проте, військова частин НОМЕР_1 при розрахунку розміру грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки протиправно не врахувала суми додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Таку бездіяльність відповідач вважав протиправною. Позивач зазначав, що його представником – адвокатом був зроблений адвокатський запит щодо розрахунку розміру грошового забезпечення, яке виплачувалось позивачу, за кожен календарний місяць служби, в розрізі щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Відповідь на адвокатський запит та довідку про складові грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 надала листом від 10.03.2025. Позивач вважав, що наявні правові підстави для перерахунку компенсації невикористаних днів щорічної та додаткової відпусток з обов`язковою компенсацією сум ПДФУ, нарахуванням та виплатою компенсації страти частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та для стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог, заявлених до Міністерства оборони України, позивач посилався на те, що Міністерство оборони України виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів та приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (в т.ч. військової частини НОМЕР_1 ). Оскільки виплата грошового забезпечення та заробітної плати здійснюється за бюджетною програмою номер 2101020, на думку апелянта, для ефективного захисту його порушених прав належить зобов`язати Міністерство оборони України здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків номер 2101020 коштів для проведення виплати позивачу невиплаченого грошового забезпечення за період служби з 19.04.2024 по 18.06.2024.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2025 позивачу був поновлений строк звернення до суду з позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.10.2025, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 :
- визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 що полягає у невключені до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;
- зобов`язано Міністерство оборони України здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків номер 2101020 коштів для проведення виплати ОСОБА_1 невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців в сумі 168237,39 грн. (сто шістдесят вісім тисяч двісті тридцять сім гривень, тридцять дев`ять копійок) відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;
- в задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення змінити в частині формулювання способу захисту порушеного права, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців у сумі 168237,39 грн (сто шістдесят вісім тисяч двісті тридцять сім гривень 39 копійок).»
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції фактично встановив право Позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак у резолютивній частині необґрунтовано застосував інше формулювання способу захисту, а саме: «зобов`язати … нарахувати та виплатити», замість «стягнути», що є юридично некоректним та не відповідає змісту встановлених судом правовідносин. На думку апелянта, застосований судом спонукаючий спосіб захисту має усічений вплив, не забезпечує ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, а також не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків, позаяк не врахував правових позицій Верховного Суду (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, постанови Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №640/9375/20, від 09.02.2023 у справі №620/2338/20, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19). 
Міністерство оборони України також подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Міністерство оборони України зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не надання належної правової оцінки позовним вимогам, заявленим саме до Міністерства оборони України.
Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що оскільки виплата грошового забезпечення позивачу здійснюється в межах бюджетних призначень, затверджених головним розпорядником бюджетних коштів, для ефективного відновлення порушеного права необхідно зобов`язати Міністерство оборони України здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня. На думку апелянта, суд в не передбачений законом спосіб, поклав обов`язок на Міноборони вчинити дії на майбутнє, без доведення та підтвердження належними та допустимими доказами порушення прав позивача з боку Міноборони та без належного встановлення судом не на підставі припущень, а на підставі встановлених конкретних фактів, ознак протиправності дій суб`єкта владних повноважень - Міноборони. При цьому апелянт вказує, що в Міністерстві оборони України є визначений алгоритм дій, який регламентує порядок виконання судових рішень, які стосуються виплати військовими частинами коштів військовослужбовцям, в тому числі і особам, звільненим з військової служби. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано не врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду по аналогічній справі №489/6074/23 постанова від 08.10.2025.
Військова частина НОМЕР_2 (правонаступник військової частини НОМЕР_1 ) у відзиві на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, погоджуючись із доводами апелянта, просить апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.10.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга Міноборони може бути задоволена з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 19.04.2024 по 18.06.2024 включно проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.70, 71). 
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №175 від 18.06.2024 сержанта ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я – за наявністю інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у 2022 році за 18 (вісімнадцять) днів, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у 2023 році за 10 (десять) днів, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у 2024 році 30 (тридцять) днів, грошову компенсацію за невикористані за 14 (чотирнадцять) діб додаткової відпустки у 2023 році, грошову компенсацію за невикористані за 14 (чотирнадцять) діб додаткової відпустки у 2024 році.
Матеріали справи не містять відомостей щодо розрахунку грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних основної та додаткової відпусток, проте, як вбачається з відзиву на позовну заяву військової частини НОМЕР_1 (а.с.61-66), відповідач підтвердив той факт, що при розрахунку сум грошової компенсації за невикористані дні відпусток, не була врахована додаткова винагорода, виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Також, відповідно до матеріалів справи (а.с.33), позивачу була нарахована додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022 (до 30000 грн):
- в період з 19.04.2024 до 30.04.2024 в сумі 12000 грн;
- в період з 01.05.2024 до 31.05.2024 в сумі 30000 грн;
- в період з 01.06.2024 до 18.06.2024 в сумі 18000 грн.
Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок грошового забезпечення для грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою, в той час як додаткова винагорода, виплата якої передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 №168, має характер щомісячного додаткового виду грошового забезпечення відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 23.08.2024 у справі №240/32125/23, від 07.11.2024 у справі №240/23909/23, від 19.12.2024 у справі №580/3483/24 та від10.04.2025 у справі №380/10576/23. 
Задовольняючи позовні вимоги щодо виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, суд першої інстанції, врахував приписи постанови КМУ від 15.01.2004 року №44 та правову позицію викладену Верховним Судом в постанові по справі №380/813/22 від 27.07.2023.
Задовольняючи частково позовні вимоги щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом відновлення порушеного права буде саме зобов`язання нарахувати та виплатити обрахований судом середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема за період з 19.06.2024 (наступний день після звільнення) по 15.05.2025 (день, що передує зверненню до суду з позовом) всього в сумі 168237,39 грн (враховуючи середньоденне грошове забезпечення – 919,33 грн), посилаючись при цьому на постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, від 17 квітня 2025 року у справі №380/13241/22, від 27 березня 2025 року у справі №560/5923/24, від 06 березня 2025 року у справі №160/14479/24, від 26 грудня 2024 року у справі №560/9343/23, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 26.11.2020 у справі №520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі №120/313/20-а.
Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання Міністерства оборони України здійснити фінансування розпорядника коштів другого рівня з бюджетної програми видатків номер 2101020 коштів для проведення виплат ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалась в межах бюджетних призначень, затверджених головним розпорядником бюджетних коштів Міністерством оборони України, яке здійснює фінансування розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема військової частини НОМЕР_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції виходив з їх передчасності, оскільки відсутня дата остаточного розрахунку, в той час як виплата громадянам суми такої компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частин 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний суд зазначає, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволених позовних вимог щодо перерахунку компенсації при звільненні за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024 роки, та щодо позовних вимог стосовно компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у задоволенні яких було відмовлено через передчасність їх заявлення.
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині задоволених позовних вимог щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та щодо фінансування військової частини для проведення виплат на виконання судового рішення.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги позивача щодо позовних вимог стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд зазначає таке.
Спірні правовідносини виникли 18.06.2024 та врегульовані статтями 116 та 117 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо). 
Зокрема, у випадку розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України працівник набуває право на отримання грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпусток, а також на вихідну допомогу, які обчислюються виходячи із середньої заробітної плати. Спосіб обчислення такої плати визначений Порядком.
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
Апеляційний суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23, у зв`язку із необхідністю формування єдиної правозастосовної практики щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження максимального періоду його нарахування шістьма місяцями, відступила від висновку КАС ВС щодо неможливості зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України після 19 липня 2022 року (набрання чинності Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), визначивши, що суд може зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності. 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розмір відшкодування суди можуть зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду вказала, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (ЄДРСР №87952206) (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Апеляційний суд зазначає, що при прийнятті рішення щодо виплати належних позивачу при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, суд не завжди має об`єктивну можливість встановити чіткий розмір недоплаченої суми. В той час як для визначення істотність частки порівняно із середнім заробітком працівника за час затримки розрахунку при звільненні, із врахуванням принципу співмірності заявленої до відшкодування суми, необхідно встановити чіткий розмір належних позивачу при звільнені сум, чіткій розмір сум який не був виплачений при звільненні.
Оскільки в справі, яка переглядається апеляційним судом, за незалежних від суду об`єктивних обставин, неможливо встановити розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, є передчасними оскільки сума розрахована без дотримання принципу співмірності, без урахування актуальної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23. Отже, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позовних вимог середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно обраного способу відновлення порушеного права, апеляційний суд зазначає, що відновлення порушеного права шляхом стягнення коштів (примусове списання) та зобов`язання виплатити кошти (активні дії боржника) є різними способами захисту. Стягнення застосовується для безспірних заборгованостей, тобто коли є конкретна визначена сума, тоді як зобов`язання виплатити - у спорах, де сума потребує нарахування. Дійсно, оскільки суд визначає конкретну суму, яка належить позивачу, то ефективним способом відновлення порушеного права, у такому випадку, є стягнення цієї суми.
Проте, з урахуванням фактичних обставин цієї справи та за наведеного вище обґрунтування, вказані апелянтом – позивачем доводи не надають апеляційному суду можливості дійти висновку щодо задоволення апеляційної скарги позивача.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України в частині щодо фінансування військової частини для проведення виплат на виконання судового рішення, апеляційний суд зазначає таке.
основою для розподілу та обліку бюджетних коштів є бюджетна класифікація України, що забезпечує прозорість, порівнянність і контроль за фінансовими операціями держави.
Бюджетна програма - це комплекс заходів, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів для досягнення конкретних цілей у визначеній сфері. Кожна програма має паспорт, який визначає її зміст, завдання, обсяги фінансування та очікувані результати. Бюджетна програма МОУ, яка займає найбільшу частину видатків 2101020 «Забезпечення діяльності Збройних Сил України, підготовка кадрів і військ, медичне забезпечення особового складу, ветеранів військової служби та членів їхніх сімей, ветеранів війни», спрямована на фінансування ЗСУ, включаючи грошове забезпечення, закупівлю палива, техніки, ремонт та функціонування військ.
Апеляційний суд зазначає, що за змістом затверджених наказом Міністерства оборони України від 01.10.2021 №300, Порядку організації формування і виконання бюджетних програм (підпрограм) в системі Міністерства оборони України, та Переліку відповідальних за формування і виконання бюджетних програм (підпрограм) в системі Міністерства оборони України, бюджетна програма МОУ « 2101020» не передбачає витрат на виконання судових рішень за якими є боржником, зокрема військові частини. 
Військова частина НОМЕР_1 , як і її правонаступник – військова частина НОМЕР_2 (а.с.78) є бюджетною установою, фінансування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
За приписами п. 2.23 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, що є додатком до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280, військова частина має право здійснювати видатки виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисами і планами асигнувань загального фонду бюджету, спеціального фонду, помісячного розпису асигнувань, а також у передбачених випадках згідно з річним розписом за видатками надходжень, доведених органом ДКСУ, що підтверджує відповідність цих документів даним казначейського обліку.
Наказом Міністерства фінансів України №333 від 12.03.2012, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.03.2012 за №456/20769, (у редакції наказу від 21.03.2012 №754), затверджена Інструкція щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету (надалі Інструкція №333)
Економічна класифікація видатків бюджету призначена для розмежування видатків бюджетних установ та одержувачів бюджетних коштів за економічними характеристиками операцій, які здійснюються відповідно до функцій держави та місцевого самоврядування. Економічна класифікація видатків бюджету забезпечує єдиний підхід до всіх учасників бюджетного процесу з точки зору виконання бюджету. (п. 1.1. гл. 1 Інструкції №333).
Відповідно до підпункту 2.1.1.2 підпункту 2.1.1 пункту 2.1 глави 2 Інструкції №333, Код 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»:
1) грошове утримання (забезпечення) військовослужбовців, осіб, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу, у тому числі основні та додаткові види виплат;
2) заохочення, передбачені законодавством;
3) відшкодування податку на доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, співробітниками Служби судової охорони та особами рядового і начальницького складу у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, згідно із законодавством;
4) одноразова грошова допомога при звільненні зі служби військовослужбовців, осіб, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до пункту 2.6 глави 2 Інструкції №333, Код 2800 «Інші поточні видатки», за цим кодом здійснюються видатки, які не пов`язані з придбанням товарів та послуг установами, у тому числі, окрім іншого: 
9) виконання судових рішень (як у безспірному, так і добровільному порядку незалежно від економічної суті платежу), крім виплат, передбачених підпунктом 27 підпункту 2.5.3 пункту 2.5 цієї глави цієї Інструкції, щодо:
відшкодування збитків, майнової (матеріальної) та моральної (немайнової) шкоди юридичним та фізичним особам згідно з рішенням суду;
інші виплати юридичним та фізичним особам згідно з рішенням суду, у тому числі виплати, що здійснюються на виконання судових рішень за позовами суддів на їх користь згідно із законодавством. Перерахування (сплата) податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також інших податків і зборів, які у встановлених законодавством випадках підлягають нарахуванню/утриманню на/з сум виплат за рішеннями суду, здійснюються за цим кодом;
відшкодування судових витрат.
Відповідно до підпункту 27 підпункту 2.5.3 пункту 2.5 глави 2 Інструкції №333, Код 2730 :Інші виплати населенню»:
27) виплати на виконання рішень, прийнятих національними судами на користь фізичних осіб, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року №902 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду».
Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за бюджетною програмою «Забезпечення виконання рішень суду» (далі - бюджетні кошти), для забезпечення виконання рішень суду, прийнятих національними судами, в тому числі про відшкодування моральної шкоди, судових витрат, а також сплати виконавчих витрат і штрафів, накладених державним виконавцем відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, видатки державної установи, якою є військова частина в цій справі, за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» передбачають видатки саме на виконання судових рішень (як у безспірному, так і добровільному порядку незалежно від економічної суті платежу). Тому, незалежно від того, що саме було зобов`язано нарахувати та виплатити (економічна суть) за рішенням в цій справі, боржник таку виплату зобов`язаний здійснювати за рахунок коштів за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», дотримуючись бюджетної дисципліни.
За наведених підстав, апеляційний суд встановив помилковість висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, заявлених до Міністерства оборони України. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, , оскаржуване рішення – скасуванню в частині, з прийняттям нового рішення.
Керуючись ст. ст. 242, 257, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 КАС України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та щодо фінансування військової частини для проведення виплат на виконання судового рішення, та в цій частині ухвалити нову постанову.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, про зобов`язання здійснити фінансування військової частини для проведення виплат на виконання судового рішення.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.В. Джабурія