ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2233/26 Справа № 201/334/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 8 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року у складі судді Покопцевої Д.О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 починаючи з 2012 року на підставі ордеру серії A № 1506 від 06 жовтня 1989 року, виданий її чоловіку ОСОБА_2 , з яким перебувала у шлюбі з 15 січня 1994 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 , який також проживав у цій квартирі, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_2 .
Враховуючи, що починаючи з 2012 року та до теперішнього часу, вона відкрито, безперервно та безперешкодно проживає в квартирі, добросовісно користується нею, сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт, просила визнати за нею право власності на вказане житло за набувальною давністю.
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивач будучи обізнаною про власника спірної квартири, вселилася в квартиру як член сім`ї наймача, а після його смерті добросовісно володіє нею як основний наймач на правовій підставі, що унеможливлює визнання за останньою права власності за набувальною давністю.
Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що починаючи з 2012 року та до теперішнього часу позивач відкрито, безперервно та безперешкодно проживає в квартирі, добросовісно користується нею, сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт, а тому наявні достатні підстави для задоволення позову. Окрім того, вказує, що на момент її вселення до квартири вона не володіла інформацією кому належить квартира та на підставі яких документів, така інформації стала відома після смерті її чоловіка, тобто у даному випадку давність володіння є добросовісною та безперервною. За весь час володіння квартирою, до неї ніхто не звертався з приводу неправомірності користування квартирою, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 06 жовтня 1989 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер на нежитлове приміщення серії А номер 1506 ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 15 січня 1994 року.
В квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_2 з 16 лютого 1990 року, ОСОБА_1 з 25 травня 2012 року, ОСОБА_3 з 17 листопада 2000 року. 
ОСОБА_2 знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 знято з реєстрації 22 березня 2022 року у зв`язку зі смертю.
Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 35-9/7 від 09 липня 2024 року надано дозвіл об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Мандриківська-163» на зміну умов договору найму житлового приміщення - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , а саме: замість померлого наймача ОСОБА_2 визначено основним наймачем дружину ОСОБА_1 , складом сім`ї 1 особа.
Згідно довідки № 2717 від 12 березня 2024 року балансова належність житлового будинку по АДРЕСА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 червня 2003 року № 1549, про що зроблено запис в обліковій книзі номер 48ЖЮ за реєстровим номером 4779-83. В інвентаризаційний справі за адресою: АДРЕСА_4 , містяться відомості про право власності на частину, що належить громадянці ОСОБА_6 (ПІБ співвласника зазначено російською мовою згідно документу що підтверджує право власності) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1996 року виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 3/262-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 270п з реєстровим № 39.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
У розумінні положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Відповідно до частин 1,4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.
Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірна квартира є власністю територіальної громади міста Дніпра, а позивач ОСОБА_1 є її основним наймачем.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі положень статті 344 ЦК України, остання стверджувала, що має право на визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно саме за набувальною давністю, оскільки користувалась ним відкрито починаючи з 1992 року, сплачувала комунальні послуги, а приватизувати вказану квартиру не може, оскільки вже використала своє право на приватизацію.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову у задоволенні позову, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності, однак в рамках даної справи позивач обізнана про власника спірної квартири, вселилася туди як член сім`ї наймача, а після його смерті її визначено основним наймачем цього житла, тобто остання правомірно вселилася у спірну квартиру, правомірно та добросовісно володіє нею як основний наймач на правовій підставі, що унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю.
Доводи апеляційної скарги про те, що починаючи з 2012 року та до теперішнього часу позивач відкрито, безперервно та безперешкодно проживає в квартирі, добросовісно користується нею, сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт, а тому наявні підстави для задоволення позову, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачем спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння таким майном. При цьому, суд першої інстанції надав цим доводам заявника належну правову оцінку.
Аргументи апеляційної скарги про те, що на момент її вселення до квартири вона не володіла інформацією кому належить квартира та на підставі яких документів, така інформації стала відома після смерті її чоловіка, тобто у даному випадку давність володіння є добросовісною та безперервною, а тому наявні підстави для задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач була обізнана про власника спірної квартири, вселилася туди як член сім`ї наймача, а після його смерті її визначено основним наймачем цього житла, тобто вона правомірно вселилася у спірну квартиру, правомірно та добросовісно володіє нею як основний наймач на правовій підставі, що унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що за весь час володіння квартирою, до неї ніхто не звертався з приводу неправомірності користування квартирою, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову задоволенні позову, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 лютого 2026 року
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров