Справа № 465/10234/25
2/152/422/26 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

08 квітня 2026 року          м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді - Войнаровського І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
у с т а н о в и в:
11 листопада 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - позивач) звернулось до суду з цим позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідачка) про стягнення заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 31430 грн за кредитним договором №100357286 та судові витрати.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2025 року дану цивільну справу передано на розгляд до Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с.50-51).
Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.58).
Сторони належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. При цьому, в прохальній частині позовної заяви представник позивача вказує, що в разі розгляду даної позовної заяви в порядку загального позовного провадження, призначений розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, і у випадку неявки в судове засідання відповідача у визначені судом дату та час, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.4 на звороті).
23 березня 2026 року від представника відповідача - адвоката Ткаченко Т.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказує, що ознайомившись із позовними вимогами до відповідача, зазначає, що вони не можуть бути задоволені оскільки кредитний договір із первісним кредитором відповідачем не укладався, кошти не отримувались, зобов`язання не виникли. ОСОБА_1 1962 року народження, уроджена та проживала у Добропільському районі Донецької області, з березня 2023 року є внутрішньо переміщеною особою та проживає у місті Шаргород. Є пенсіонеркою, отримує пенсію на картку АТ Ощадбанк, банківська картка є іменною. У липні 2021 року відповідачка надала свою банківську картку у тимчасове користування своєму синові ОСОБА_2 , який також є уродженцем Добропільського району Донецької області, з 2019 року зареєстрований у місті Рівному. Наразі проходить військову службу у лавах ЗСУ. 08 липня 2021 року у ОСОБА_2 , який у той день перебував по роботі у місті Львів, невідомими особами було вкрадено його особисті речі, серед яких була й банківська карта його матері. Повідомити про цю обставину він одразу матері не зміг, так як разом з іншими речами у нього викрали й телефон. Однак, коли через деякий час їй почали телефонувати невідомі особи та повідомляти про кредитні борги, про які їй нічого не було відомо, так як ніяких кредитних договорів вона ні з ким не укладала, відповідач подала заяву про блокування банківської картки, а 07 серпня 2021 року її син звернувся до поліції із заявою про крадіжку, відомості про яку було внесено до ЄРДР. У поліції також порадили надіслати цей витяг в організації, із яких телефонували про сплату кредитів, що відповідач і зробила. Проте у лютому 2026 року отримала позовну заяву, по якій наразі розглядається справа, із якої дізналась про договір, який не укладала та по якому із неї позивач бажає стягнути кошти. Після чого звернулась за правничою допомогою, в рамках надання якої обгрунтовує позицію відповідача про неукладеність нею кредитного договору з ТОВ «Мілоан» та недоведеність протилежного позивачем, виходячи з наступного. Так, предметом позову є стягнення із відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором ТОВ «Мілоан», право вимоги за якими позивач отримав на підставі факторингового договору. Оскільки позивач претендує на стягнення кредитної заборгованості, йому потрібно довести, перш за все - наявність правовідносин із первісним кредитодавцем, підписання позичальником договору про надання кредиту за допомогою одноразового ідентифікатора; надсилання такого ідентифікатора на електронну пошту або смс повідомлення на телефонний номер, належний відповідачу; здійснення кредитором безготівкового переказу на рахунок платіжної карти позичальника та отримання ним цих коштів; невиконання договірних зобов`язань (та розмір) позичальником - у разі доведення укладання договору. При цьому, в силу вимог ст.ст. 78-81 ЦПК України позивач має довести підстави своїх вимог належними, допустимими та достовірними доказами. І таких доказів матеріали справи не містять. До позовної заяви позивач надає копії (в частині, що стосується договірних відносин з первісним кредитором): кредитного договору № 100357286 від 08.07.2021 року, графік платежів, паспорт споживчого кредиту; платіжного доручення; анкети-заяви на кредит № 100357286 від 08.07.2021 року та хронологія вчинення дій щодо укладення кредитного договору; відомості про щоденні нарахування та погашення за Кредитним договором. І у договорі, і в анкеті-заяві зазначаються реквізити позичальника: ОСОБА_1 , код/ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації (проживання) АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_3 , електронна адреса. У анкеті-заяві додатково зазначено: дата народження 1962-05-12, стать: жінка, вік: 59 років, освіта: вища, соціальний статус: найманий працівник, місце роботи: Уклон, транспорт, логістика. Як зазначено вище, і відповідач і її син, у якого було викрадено банківську картку, не мають зареєстрованого місця проживання у Львові, як-то зазначено у договірних документах. Окрім того, зазначений у них номер телефону відповідача не належить відповідачці, оскільки їй належить номер НОМЕР_4 . Також, цілком логічно очевидно, що жінка віком 59 років навряд чи може бути працівником служби таксі Уклон, і дійсності цей факт не відповідає. Електронної адреси відповідач також не має, оскільки інтернетом не користується. Окрім наведеного, позивачем не доведено за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів обставин, на підставі яких він бажає задоволення позову. Як вбачається із позову та наданих до нього документів, йдеться про електронний договір. Правовідносини за таким договором регулюються, в числі інших, Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч.ч. 7, 11 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частина 2 статті 207 ЦК України, яка встановлює вимоги до письмової форми правочину, визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). А згідно статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», - якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: - електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Як вбачається із статті 1 Закону України «Про електронну комерцію», законодавство України у сфері електронної комерції ґрунтується на Конституції України і складається із Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про захист прав споживачів", "Про рекламу", "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах", "Про телекомунікації", "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та фінансові компанії", "Про захист персональних даних", міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» у статті 5 визначає поняття електронного документу як документу, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно статті 1 цього Закону обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. А стаття 6 цього Закону визначає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Частина 1 статті 638 ЦК України гласить: Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Така згода засвідчується підписами договірних сторін. Відповідно до вимог законодавства договір, укладений у письмовій формі має бути підписаний сторонами, що й засвідчує факт погодження ними усіх договірних умов та, відповідно факт укладання договору (ч. 2 статті 207 ЦК України, 12 Закону України «Про електронну комерцію»). А відповідно до ст.ст. 1, 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, без якого цей документ не матиме юридичної сили. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Натомість, як вбачається із наданих позивачем договірних документів - кредитного договору № 100357286 від 08.07.2021 року, графіку платежів, паспорта споживчого кредиту, - жодний із них не містить підписів сторін - ні відповідача одноразовим ідентифікатором, ні кредитодавця, а також електронної печатки останнього як-то передбачено законодавством, на яке посилаюсь вище. Таким чином наявні у справі докази спростовують твердження позивача про те, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Отже, укладання кредитного договору № 100357286 від 08.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та власником телефонного номера НОМЕР_3 , а тим більш відповідачем, - не відбулося. Відсутні також і достатні та допустимі докази виконання договору кредитодавцем. Перш за все, для того, щоб кредитодавець міг виконати свої договірні зобов`язання, він має бути обізнаним із номером банківського рахунку, на якій слід перерахувати кошти позичальнику. Відповідно, позичальник повинен повідомити номер свого банківського рахунку кредитодавцеві у будь-якому із договірних документів. Уявляється, що таке повідомлення логічно можливе при заповненні анкети-заяви. Однак, у заяві-анкеті номера банківського рахунку не міститься. Рівно як і жодному із договірних документів. Таким чином невідомо ані походження банківського рахунку, зазначеного у платіжному дорученні, ані його власник. Більше того, саме платіжне доручення не є допустимим доказом перерахування коштів позичальнику - як за формою так і за змістом, а також не підтверджує отримання цих коштів. Так, згідно з даними наданої позивачем копії платіжного доручення № 29674628 від 08.07.2021, здійснено переказ грошових коштів у сумі 7000 гривень, платник ТОВ «Мілоан», банк платника ТОВ ФК Елаєнс, код банку 38905834, отримувач ОСОБА_1 , банк отримувача 516780 (платіжна ситема MASTERCARD), кредит.рах.№ НОМЕР_5 , призначення платежу: кошти згідно договору 100357286. За змістом п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 р. № 22 в редакції станом на 30.03.2021 р. (далі Інструкція № 22), платіжне доручення розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Згідно абз. 1 п. 3.1 Інструкції № 22 3.1. платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції , згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Як вбачається з додатку 3 до Інструкції № 22 у платіжному дорученні зокрема має бути зазначений код розрахункового документа за Державним класифікатором управлінської документації ДК 010-98, затвердженим наказом Держстандарту України від 31 грудня 1998 року № 1024 (зі змінами). Код має відповідати назві розрахункового документа, вимоги щодо заповнення якого зазначені в колонці 4 рядка 1. Зазначається дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. Під час формування електронного розрахункового документа системи електронних платежів Національного банку України реквізит «Дата валютування» розміщується в полі «Допоміжні реквізити». Зазначаються число, місяць та рік отримання банком платника розрахункового документа: цифрами у форматі ДД/ ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словом і рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. Зазначається найменування банку (філії) отримувача. У разі складання розрахункового документа з використанням комп`ютерної техніки допускається скорочення найменування за умови, що в скороченому вигляді цей реквізит міститиме інформацію, достатню для однозначної ідентифікації банку (філії). Зазначається номер рахунку отримувача в банку. Ставляться підписи (підпис) відповідальних осіб (відповідальної особи), які(яка) уповноважені (уповноважена) розпоряджатися рахунком. З наданої позивачем копії платіжного доручення № 29674628 вбачається, що воно не відповідає зазначеним вимогам законодавства. Так, банком платника зазначено ТОВ ФК Елаєнс. Вже із назви цього ТОВ видно, що воно не є банком та, відповідно до вимог законодавства не має повноважень здійснювати банківські операції. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид діяльності цього товариства - 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем, інші: 63.11 Оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 69.10 Діяльність у сфері права. У графі «Банк отримувача» зазначено цифри 516780, які не можуть бути кодом ЄДРПОУ юридичної особи з огляду на недостатність цифр та, відповідно, не несуть у собі ніякого змістовного значення. Замість найменування банку (філії) отримувача у графі «код банку» зазначено «MASTERCARD» - найменування платіжної системи, яка не є банком. Номер рахунку не зазначено повністю, що унеможливлює виконання банківської операції з перерахування коштів на банківський рахунок. Підпис уповноваженої особи та печатка видавника документу - відсутні. Платіжне доручення не містить ані заповнених ані взагалі граф «Одержано банком» та «Проведено банком» із відповідними підписами та печатками, як то передбачено формою, що є додатком 3 до Інструкції 22. Отже, надане в якості доказу як перерахування кредитодавцем так і отримання позичальником коштів платіжне доручення не лише не підтверджує здійснення цих банківських операцій, а й взагалі свідчить про їх неможливість з огляду на відсутність як повноважень «банку платника» так і невідомість банку отримувача та розрахункового рахунку позичальника у ньому. За положеннями п. 2.5 Інструкції № 22 банки повертають без виконання розрахункові документи, якщо платіжне доручення подано до банку з порушенням законодавства України, або не може бути виконано відповідно до законодавства України. Наступні докази - відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 100357286 від 08.07.2021, - також не є допустимим. Усталена судова практика стосовно доказів наявності заборгованості за кредитним договором та її розміру, висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц: «Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором». Звертає увагу, що клопотання про витребування допустимих доказів у передбачені законом строк позивач не заявляє, про неможливість їх надання суду - не зазначає. Тим самим позов може бути вирішено на підставі наявних доказів, наданих позивачем разом із позовом на його обгрунтування зі свого боку. Виходячи з наведеного, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані укладання між відповідачкою та ТОВ «Мілоан» кредитного договору № 100357286 від 08.07.2021 року, ані виконання його з боку останнього в частині надання позикодавцем грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі 7000,00 грн, відповідно і не доведено виникнення у неї обов`язку з повернення кредиту, сплати процентів та комісії за надання кредиту. На цих підставах просить в позові відмовити (а.с.70-79).
Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Судом встановлено, що 08 липня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит (індивідуальна частина) №100357286. Сума кредиту становить 7000 грн, строком на 15 днів з 08 липня 2021 року (строк кредитування), зі сплатою процентів та комісії за надання кредиту. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (а.с.6-10).
Відповідно до копії паспорта споживчого кредиту, відповідачка 08 липня 2021 року ознайомилася з умовами кредитування (а.с.10 на звороті - 11).
З метою отримання кредитних коштів, відповідачкою 08 липня 2021 року заповнено анкету-заяву на кредит №100357286 (а.с.12).
Згідно з копією платіжного доручення №29674628 від 08 липня 2021 року, ТОВ «Мілоан» перерахувало кошти у розмірі 7000 грн на кредитний рахунок №516780ХХХХХХ355, отримувач ОСОБА_1 , згідно договору №100357286 (а.с.13).
Відповідно до копії розрахунку заборгованості за кредитним договором №100357286, наданого первісним кредитором за період з 08 липня 2021 року по 16 липня 2021 року, сума кредиту становить 7000 грн, зі сплатою комісії 1330 грн (а.с.15).
16 липня 2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №16072024, у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права грошової вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» права грошової вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с.17-21).
Відповідно до реєстрі боржників від 16 липня 2024 року до договору факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року, під №15683 вказана ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості становить 31430 грн, з них: 7000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 23100 грн - сума заборгованості за процентами за користування кредитом, 1330 грн - сума заборгованості за комісією за надання кредиту (а.с.22).
Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12021141360000127 від 07 серпня 2021 року, внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме за фактом: 08 липня 2021 року о 09-00 год невідомі особи перебуваючи по вул. Петлюри у м. Львові, таємно, шляхом вільного доступу викрали із рюкзака у ОСОБА_2 мобільний телефон «Техно Нот 4», чорного кольору, грошові кошти у сумі 200 грн та банківську картку № НОМЕР_6 , яка належить ОСОБА_1 , чим спричинили останньому матеріальної шкоди на 1600 грн (а.с.86).
Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
На підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно умов вищевказаних Договорів факторингу та відповідно до вимог ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»набуло статусу нового кредитора.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Суд зауважує, що відповідачка, на підтвердження своїх доводів, доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить, не надала. Відповідачка не позбавлена була можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких, відповідно до законодавства.
При цьому, суд зауважує, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами була відповідачкою погоджена, а виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у відповідному договорі (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі №623/2936/19).
Суд зауважує, що в разі якщо кредиторами виступають банки-емітенти, то вони зобов`язані надати виписку про рух коштів по рахунку, оскільки є тримачами відповідної інформації, однак в справі яка розглядається грошові кошти були надані фінансовою установою шляхом перерахунку на банківську картку, емітентом якої є інша (відмінна від кредитора) банківська установа, тому позивач не має доступу до виписки про рух коштів по рахунку.
Відтак суд наголошує, що в даній справі, за умови, що відповідачка заперечувала би отримання коштів, чи суму заборгованості, то саме вона мала би надати докази на спростування тверджень позивача, адже обов`язок доказування передбачає не лише обов`язок позивача довести свої вимоги, але й обов`язок відповідача спростувати такі вимоги ( частина 1 статті 81 ЦПК України).
Будь яких доказів, які б спростували як укладення самого кредитного договору, так і отримання відповідачкою коштів на її банківський рахунок, останньою не надано.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
Таким чином, для встановлення причетності користувача банківських послуг до списання грошових коштів необхідним є встановлення обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Судом встановлено та не заперечується відповідачкою, що її син одразу звернувся до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно відповідачки шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідачки була дійсно відсутня воля на вчинення таких дій.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач чи первісний кредитор своїми діями сприяв несанкціонованому списанню грошових коштів з карткового рахунку відповідачки.
При цьому, відповідачка не надала суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача чи первісного кредитора, не довела, що позивач чи первісний кредитор своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до її карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, судом установлено факт не виконання відповідачкою узятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору, повернення суми заборгованості та відсотків, а тому порушене право підлягає судовому захисту.
Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, позов слід задовольнити повністю, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 31430 грн. 
У зв`язку з задоволенням позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати у розмірі 3028 грн.
Керуючись статтями 13, 15, 16, 525, 526, 625, 629, 1047, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 
у х в а л и в:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання, як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором про споживчий кредит №100357286 від 08 липня 2021 року у розмірі 31430 (тридцять одна тисяча чотириста тридцять) гривень, з них: 7000грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 23100 грн - заборгованість за відсотками та 1330 грн - заборгованість за комісією.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень судового збору. 

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя    І.В. Войнаровський