Справа № 464/2186/26
пр.№ 2/464/2080/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:     
головуючої – судді - БЕСПАЛЬОК О.А.,
з участю секретаря судових засідань – БРИНОШ А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом 

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 27 січня 2004 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Красноградського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №7 та стягнення судових витрат, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Позов мотивує тим, що перебуають у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя між ними не склалось, фактичні шлюбні відносини припинені, понад два місяці проживають окремо. Чоловік проживає з іншою жінкою, тому існуючий шлюб не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Окрім того, постановою Сихівського районного суду м.Львова від 30 березня 2026 року (справа №464/863/26) відповідач притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, у якій вона визнана потерпілою. Шлюб носить виключно формальний характер, у зв`язку з чим продовжувати його наміру не має, вважає, що збереження такого неможливе, суперечитиме інтересам кожного з подружжя та малолітньої доньки. Просить позов задоволити. 
Крім того, просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. та сплачений судовий збір. В обгрунтування витрат на правову допомогу покликається на те, що 30 березня 2026 року уклала з адвокатом Броною М.В. договір про надання правничої допомоги №30/03, у п.5.3 якого визначили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції становить 10000 грн., який повністю сплачений 31 березня 2026 року та підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 31 березня 2026 року. Просить стягнути з відповідача судлові витрати у повному розмірі.
Сторони у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про таке належно та вчасно, про причини неявки суд не повідомили. Позивачка та її представник, відповідач та його представник просили у своїх заявах проводити розгляд справи у їх відсутності.
Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 01 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено до судового розгляду на 23 квітня 2026 року.
20 квітня 2026 року через систему Електронний суд представником відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_7 подану заяву про визнання позову, просили розірвати шлюб, укладений між сторонами. Окрім того, подано заяву про відмову у задоволенні заяви адвоката Брони М.В. про стягнення витрат на правничу допомогу, мотивуючи, що справа є типовою, не є складною, шаблонний характер позовної заяви, масовість таких позовних заяв, тому є очевидним, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмета позову та не відповідає принципам справедливості та верховенства права. Також просить врахувати процесуальну поведінку відповідача, який позов визнав.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.
Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , сторони зареєстрували шлюб 27 січня 2004 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Красноградського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №7.
У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , видане 05 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області.
Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є небажання позивачки будувати у подальшому сімейні стосунки через різне відношення до інституту сім`ї, зраду чоловіка з іншою жінкою, застосування сімейного насильства до неї, що підтверджується постановою Сихівського районого суду м.Львова від 30 березня 2026 року, визнання відповідачем позову та його згоду на розірвання шлюбу, внаслідок яких втрачено почуття любові, поваги у подружжя, припинено подружні стосунки, не ведеться спільне господарство, шлюб існує формально.
Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.
Положення ст.24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Сторони виявили намір розірвати шлюб, який носить формальний характер, позивачка шляхом подання позову до суду про розірвання такого, а відповідач – заявою про визнання позовних вимог.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя.
Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява N 44647/98).
Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Матеріалами справи встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати сторони такі наміру не мають.
Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.
Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивачки, згода відповідача на розірвання шлюбу, після якого не будуть порушені особисті права подружжя та дитини.
Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати, оскільки такий носить виключно формальний характер, тому позов підлягає до задоволення.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.
Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
30 березня 2026 року між ОСОБА_4 та адвокатом Броною М.В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги №30/03.
До позову долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №000283, видане 23 лютого 2017 року, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Броні М.В., про те, що вона має право на зайняття адвокатською діяльністю, на підставі рішення Ради адвокатів Львівської області №41 від 15 жовтня 2015 року, та рішення №63 від 27 січня 2017 року.
Окрім того, адвокатом Броною М.В. долучено ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_4 , на підставі договору про надання правничої допомоги №30/03 від 30 березня 2026 року у Сихівському районному суді м.Львова.
На підтвердження вимог заяви адвокат Брона М.В. подала Акт приймання – передачі наданих послуг відповідно до Договору про надання професійної правничої допомоги №30/03 від 30 березня 2026 року, у відповідності до якого надано наступні послуги: консультація клієнта та ознайомлення з матеріалами справи, написання та подання до суду позовної заяви, виготовлення усіх необхідних копій документів, підготовка заяв, клопотань, заперечень, у яких виникатиме необхідність, під час розгляду судом першої інстанції цивільної справи, яка є предметом Договору, без обмеження їх кількості та часу на виготовлення таких, участь у судових засіданнях Сихівського районного суду м.Львова у цивільній справі, яка є предметом Договору, без обмеження їх кількості та затраченого часу. 
Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідач через свого представника подав клопотання про відмову у задоволенні заяви щодоа витрат за надання професійної правничої допомоги.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Однак, у частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною п`ятою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. 
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.
Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У відповідності з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Подана позовна заява містить попередній (орієнтовний) розрахунок очікуваних витрат на правничу допомогу.
Відповідач через свого представника скористався правом на заперечення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, зважаючи на складність справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, враховуючи обсяг надання послуг та виконаних робіт адвокатом Броною М.В., принципи співмірності, розумності та реальності витрат, суд прийшов до висновку, що судові витрати на правничу допомогу підлягають до часткового задоволення, у розмірі 4000 грн.
Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. 
З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачці необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 665 грн. 60 коп.
Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача необхідно покласти іншу частину сплачених позивачкою при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 665 грн. 60 коп. судового збору.
Керуючись ст. ст. 137, 141, 142, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 105, 110, 112 Сімейного Кодексу України, суд, 

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_9 задоволити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . зареєстрований 27 січня 2004 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Краснограйдійського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №7.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_4 , судові витрати в розмірі 665 грн. 60 коп. судового збору та 4000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги, а всього 4665 грн. 60 коп.
Повернути ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_4 , з державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 665 грн. 60 коп.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана до безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2026 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК