ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1294/24	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Принцевської Н.М.,
Ярош А.І.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: Іващенко І.О., за довіреністю;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи-1: не з`явився;
від третьої особи-2: не з`явився;
від приватного виконавця: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"
на ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні подання приватного виконавця щодо визначення частки майна боржника у справі
від 18 червня 2025 року (повний текст складено 23.06.2025)
у справі № 916/1294/24
за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"
до відповідача: ОСОБА_1 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
1. Фермерське господарство "Деметра",
2.  ОСОБА_2 
за участю: приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна С.С.
про: стягнення 13 756 286,11 грн.

суддя суду першої інстанції: Нікітенко С.В.
місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 18.02.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 Акціонерне товариство (АТ) "Банк Кредит Дніпро" (далі також – Банк, позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 (далі також – відповідач) про стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 13 756 286,11 грн.
В процесі розгляду справи до участі у справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача були залучені Фермерське господарство "Деметра" та ОСОБА_2 .
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.07.2024 у справі №916/1294/24 позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ “Банк Кредит Дніпро” заборгованість за Кредитними договорами (№310821-КЛН/1 від 31.08.2021, № 310821-КЛН/2 від 31.08.2021, №310821-КЛН/3 від 31.08.2021, №200123-КЛН від 20.01.2023) в сумі 13 756 286,22 грн та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 206 344,29 грн.
17.09.2024 Господарським судом Одеської області був виданий наказ на примусове виконання рішення від 02.07.2024 у справі №916/1294/24.
08.10.2024 за заявою Банку приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Баталіним Сергієм Сергійовичем (далі також – приватний виконавець, ПВ Баталін С.С.) відкрито виконавче провадження №76241808 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області у справі №916/1294/24.
23.05.2025 до Господарського суду Одеської області від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна С.С. надійшло подання (вх. №2-796/25 від 23.05.2025) про визначення частки у спільному сумісному майні, в якому приватний виконавець (з урахуванням уточнень вх. №17799/25 від 04.06.2025 до подання) просив суд визначити частку, належну боржнику - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 1/2 в праві власності, на наступне майно:
- Квартиру загальною площею: 31.9 кв. м., Житловою площею, 11,3 кв. м. яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 934775951227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2600, виданий 19.09.2016, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна; технічний паспорт, серія та номер: 000002003, виданий 24.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор"; звіт, серія та номер: ТЗ-3, виданий 23.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор";
- Земельну ділянку за кадастровим номером 5122786400:01:001:2639, загальною площею, 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 1086, виданий 21.10.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А;
- Земельну ділянку за кадастровим номером 5122786400:01:001:2640, загальною площею 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227 право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 1085, виданий 21.10.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А.
Вказане подання обґрунтовано існуванням об`єктивної необхідності визначити частку майна ОСОБА_1 , який виступає боржником за судовим рішенням про стягнення коштів субсидіарної відповідальності, у нерухомому майні, яке набуте ОСОБА_3 в період перебування у шлюбі із боржником та в силу положень ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України вважається майном спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим частки співвласників є рівними. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/1294/24 (суддя Нікітенко С.В.) у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна Сергія Сергійовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами було відмовлено.
Місцевий господарський суд врахував заперечення ОСОБА_2 , яка зазначила, що звертаючись до суду з поданням в порядку ст. 335 Господарського процесуального кодексу України, приватний виконавець не надав суду доказів того, що спірне майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (враховуючи позицію третьої особи про те, що відповідне майно придбане нею за особисті кошти та не має відношення до її чоловіка), а також не надав доказів відсутності спору між боржником та ОСОБА_2 про право на об`єкти нерухомості, які набуті ними в шлюбі, у зв`язку з чим, третя особа повідомила господарському суду про те, що має намір звернутись до суду з відповідним позовом про визнання права особистої приватної власності на належне їй нерухоме майно.
З огляду на зазначене, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що у даному випадку відсутні підстави для застосування судом ст. 335 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим, подання приватного виконавця про визначення частки у спільному сумісному майні задоволенню не підлягає.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, АТ "Банк Кредит Дніпро" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/1294/24 та прийняти постанову, якою задовольнити подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна С.С. шляхом визначення частку права власності боржника ОСОБА_1 у спільній сумісній власності нерухомого майна із дружиною ОСОБА_2 в розмірі: 1/2 частини вищенаведеного майна.
У своїй скарзі апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції не враховано, зокрема, ступень виконання рішення суду (станом на даний час боржник не намагався погасити борг навіть частково); обставини щодо реальної відсутності спору щодо спірного майна; використання дружиною боржника процесуального інструментарію для унеможливлення визначення частки боржника і, яка наслідок, для унеможливлення виконання судового рішення у даній справі та ВП №76241808.
Водночас, Банк зауважує, що суд першої інстанції не застосував приписі ст. 335 Розділу «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах» Господарського процесуального кодексу України у взаємопов`язаності із положеннями ч. 1 ст. 57, ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 368, ст. 370 Цивільного кодексу України.
Апелянт також зазначає, що місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що визначення частки не є ідентичним виділу частки, оскільки це різні правовідносини, які регулюються різними нормами законодавства. Як наслідок, суд помилково констатував про неможливість застосування ст. 335 Господарського процесуального кодексу України при розгляді подання приватного виконавця.
Разом з цим, Банк вказує, що за офіційною інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що договори з придбання майна укладено дружиною боржника ОСОБА_2 у період шлюбу та частки за ОСОБА_1 не встановлені/не визначені, що унеможливлює на сьогодні звернення стягнення на таке майно боржника без визначення частки права власності за боржником. Водночас, ОСОБА_2 є заінтересованою особою по відношенню до боржника, яка сприяє останньому в ухиленні від виконання судового рішення, що є неприпустимим. Наявність спору між подружжям не підтверджено, а процесуальна поведінка заінтересованої особи є недобросовісною у цій справі.
Більш детально доводи АТ "Банк Кредит Дніпро" викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Банк Кредит Дніпро" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/1294/24 та призначено її до розгляду на 03.12.2025 року о 12:00 год. Крім того, цією ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги на розумний строк; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено останнім про їх право протягом цього строку подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21.10.2025 задоволено клопотання представника АТ "Банк Кредит Дніпро" – адвоката Іващенко Ірини Олександрівни щодо участі останньої у судовому засіданні поза межами суду, з використанням власних технічних засобів – через систему відеоконференцзв`язку “EasyCon”. Вирішено здійснювати розгляд справи №916/1294/24 в режимі відеоконференції.
24.10.2025 від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованої та, виклавши свою правову позицію, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03.12.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.02.2026 о 10:45 год.
18.02.2026, під час судового засідання, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник Банку підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.
Представники ОСОБА_1 , ФГ "Деметра", ОСОБА_2 та приватного виконавця Баталіна С.С. у судове засідання не з`явились; про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні 18.02.2026 проголошено вступну та резолютивну частину постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції, якою було відмовлено приватному виконавцю Баталіну С.С. у задоволенні подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Апеляційною колією встановлено, що 08.10.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Баталіним Сергієм Сергійовичем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №76241808 з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 02.07.2024 у справі №916/1294/24.
У вказаній постанові приватним виконавцем було зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей; стягнуто з боржника виконавчий збір/винагороду приватного виконавця.
Доказів виконання рішення у справі №916/1294/24 у повному обсязі або частково у матеріалах справи станом на даний час не міститься; невиконання рішення підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо боржника.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, 01.10.1988 зареєстровано шлюб між боржником — ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; станом на 25.04.2025 останні перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Додатково на підтвердження факту укладення шлюбу Банком подано копію свідоцтва про шлюб подружжя ОСОБА_5 .
Відповідно до інформаційної довідки з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить:
- Квартира загальною площею: 31,9 кв.м., Житловою площею, 11,3 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 934775951227, право власності па яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2600, виданий 19.09.2016, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна: технічний паспорт, серія та номер: 000002003, виданий 24.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор"; звіт, серія та номер: ТЗ-З, виданий 23.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор";
- Земельна ділянка за кадастровим номером 5122786400:01:001:2639, загальною площею, 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1086, виданий 21.10.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А;
- Земельна ділянка за кадастровим номером 5122786400:01:001:2640, загальною площею 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227 право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1085, виданий 21.10.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А.
Отже, з наведеної інформації вбачається, що ОСОБА_2 набула вищевказане нерухоме майно у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Водночас, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про проведення державної реєстрації права власності лише за дружиною, що приписами чинного законодавства не заборонено.
Зважаючи, що визначення частки боржника у спільному сумісному майні подружжя надасть змогу провести дії щодо звернення стягнення на таку частку в рахунок погашення суми боргу за рішення суду у справі №916/1294/24 у межах ВП №76241808, приватний виконавець звернувся до суду з відповідним поданням.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
В силу статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").
Згідно із статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права), корпоративні права боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду відображена в постанові від 29.10.2021 у справі №916/1714/20.
Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1КонституціїУкраїни.
Враховуючи вищевикладене, за змістом положень статей 1, 5, 6, 11, 18 Закону України "Про виконавче провадження" метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а виконавці при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов`язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (частина шоста статті 48 Закону України "Про виконавче провадження").
До компетенції судів Господарський процесуальний кодекс України та Закон України "Про виконавче провадження" відносять широке коло питань, пов`язаних з виконанням судового рішення, які можна поділити на дві групи:
1) розгляд заяв (подань) державного виконавця чи сторін виконавчого провадження щодо вирішення питань, які виникають під час здійснення виконавчого провадження;
2) розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавця під час виконавчого провадження.
Тож, залежно від предмета судового розгляду суд у виконавчому провадженні виконує дві основні функції: забезпечувальну і контрольну.
Контрольна функція суду полягає в перевірці судом рішень, дій чи бездіяльності виконавця на предмет дотримання ним вимог закону під час здійснення виконавчого провадження.
Натомість реалізація забезпечувальної функції відбувається через попереднє санкціонування судом найбільш важливих процесуальних виконавчих дій, вчинення яких потребує встановлення додаткових гарантій дотримання прав учасників виконавчого провадження, які й забезпечуються судом.
Така позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.01.2026 у справі №910/12014/24.
Забезпечувальна функція суду у виконавчому провадженні знайшла свій прояв, зокрема, у статті 335 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішує суд за поданням державного чи приватного виконавця. 
Отже, як у Законі України "Про виконавче провадження", так і в Господарському процесуальному кодексі України законодавець надав виконавцю право ініціювати питання визначення частки боржника в спільному з іншими особами майні.
У наведених нормах права також визначена форма звернення виконавця до суду - подання, яка пов`язується насамперед з тим, що виконавець апелює до суду з метою забезпечення виконання судового рішення у вже вирішеному судом спорі.
Так, згідно з частинами 10, 11 статті 336 Господарського процесуального кодексу України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.
Наголошуючи на необхідності чіткого розмежування питання наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 у справі №2-591/11 зауважила, що якщо спір виник щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності.
У такому випадку відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності, свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. 
З урахуванням вищенаведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, апеляційна колегія звертає увагу на позицію ОСОБА_2 , яка заперечує належність боржнику спірного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності Судова колегія наголошує на тому, що саме лише посилання іншого співвласника на невизнання ним належності боржнику прав на частку в праві спільної власності на майно не є безумовним підтвердженням наявності спору про право, адже такий спір має бути реальним, а не гіпотетичним (постанова Верховного Суду від 12.01.2026 у справі №910/12014/24).
Апеляційний суд виходить з того, що правовий інструмент, встановлений у статті 335 Господарського процесуального кодексу України, не покликаний врегульовувати наявні спори між співвласниками майна (співвласниками майна та іншими особами), а є практичною реалізацією заміни режиму права спільної сумісної власності на режим права спільної часткової власності, коли є чітко визначеними частки осіб, які спільно володіють певним майном, задля забезпечення виокремлення частки боржника, на яку може бути звернено стягнення.
Під час дослідження судом матеріалів про визначення частки боржника в спільному майні за поданням виконавця врахуванню підлягають обставини об`єктивної дійсності, які переконливо підтверджують наявність або відсутність спору про право власності на майно, яким володіє боржник спільно з іншими особами, а також поведінка боржника та співвласників такого майна за критерієм її добросовісності.
До прикладу, якщо суд під час розгляду подання виконавця встановить, зокрема, що боржник володіє майном спільно з іншим із подружжя, продовжує перебувати в шлюбі і обставини придбання такого майна під час перебування у шлюбі є очевидними і неспростовними, то суд, пославшись на презумпцію спільності майна подружжя, вправі вирішити подання виконавця по суті і визначити частку боржника в спільному майні.
Така позиція застосована у п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.09.2025 у справі №367/252/24. 
Як зазначалось раніше, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 01.10.1988 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (Витяг) №00050861378 від 25.04.2025.
Таким чином, ОСОБА_2 було набуто у власність квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 934775951227, право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2600, виданий 19.09.2016), земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:01:001:2639 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227, право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1086, виданий 21.10.2021), земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:01:001:2640 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227, право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1085, виданий 21.10.2021) під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .
Водночас, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про проведення державної реєстрації права власності лише за дружиною, що приписами чинного законодавства не заборонено.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Звідси приписи статті 60 Сімейного кодексу України містять презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною першою статті 73 Сімейного кодексу України, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.
В силу частин першої, другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Положеннями частини першої статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За приписами частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №367/6321/16-ц зазначено, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
Для спільної сумісної власності характерною є неконкретизованість часток співвласників. Так, відповідно до приписів норми стаття 372 Цивільного кодексу України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду. Достатніми підставами для зміни розміру часток можуть послугувати міра фінансової, трудової чи іншої участі кожного із співвласників в придбанні, утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, вчинення співвласником дій, що порушують права інших співвласників тощо. Обставини, які можуть послугувати для збільшення або зменшення частки співвласників мають мати істотне значення.
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів протилежного.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що договори купівлі-продажу від 19.09.2016 №2600, від 21.10.2021 №1085, від 21.10.2021 №1086, які стали підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на спірні квартиру та земельні ділянки, укладені під час шлюбу з ОСОБА_1 , реєстрацію якого проведено 01.10.1988.
Відтак, право спільної сумісної власності останніх, як подружжя, на об`єкти нерухомого майна (квартиру, загальною площею: 31,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 934775951227; земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:01:001:2639, реєстраційний номер 638667151227; земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:01:001:2640, реєстраційний номер 638018351227) презюмується.
Разом з тим, ураховуючи відмову суду першої інстанції у застосуванні ст. 335 Господарського процесуального кодексу України, що було обумовлено твердженням ОСОБА_2 про те, що відповідне майно придбане нею за особисті кошти та не має відношення до її чоловіка, а також відсутністю доказів щодо відсутності спору між боржником та ОСОБА_2 про право на об`єкти нерухомості, які набуті ними в шлюбі, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Як вже зазначалось вище, тлумачення статті 60 Сімейного кодексу України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 707/1359/16-ц).
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 646/7463/16-ц).
Так, оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірне нерухоме майно, ОСОБА_2 посилалася на те, що останнє є її особистою приватною власністю, оскільки кошти на його придбання є власними, оскільки набути нею від підприємницької діяльності, а тому, спірне майно не має відношення до чоловіка третьої особи - ОСОБА_1 . 
На підтвердження зазначеного ОСОБА_2 надала суду копії податкових декларацій платника єдиного податку- фізичної особи підприємця за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 та виписку від 15.05.2017 з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким ОСОБА_2 має статус фізичної особи-підприємця з 11.05.2017.
Водночас, як зазначалось вище, спірне нерухоме майно придбане ОСОБА_2 на підставі договорів-купівлі-продажу від 2016 та 2021, а відтак, останньою не підтверджено за допомогою належних та допустимих, у розумінні процесуального закону, доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 від своєї підприємницької діяльності грошових коштів, які в подальшому були витрачені на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 19.09.2016 №2600, оскільки підприємницькою діяльністю ОСОБА_2 почала займатись майже через 8 місяців після придбання спірної квартири – 11.05.2017.
Також податкові декларації за 2022 та 2023 теж не є належними доказами у даному випадку, оскільки спірні земельні ділянки були придбані ОСОБА_2 за відповідними договорами купівлі-продажу від 21.10.2021.
Разом з тим, надіючи оцінку доказам, які стосуються набуття права власності ОСОБА_2 саме спірних земельних ділянок, судова колегія вказує виходить з наступного.
З огляду на надані ОСОБА_2 копії податкових декларацій платника єдиного податку- фізичної особи підприємця вбачається, що: у 2017 році загальна сума доходу за рік становила 78 899,25 грн, у 2018 – 965 975,40 грн, у 2019 – 441 307,60 грн, у 2020 – 880 109,20 грн, у 2021 - 1 332 218,70 грн.
При цьому, за договором купівлі-продажу від 21.10.2021 №1085 придбана земельна ділянка з кадастровим номером 5122786400:01:001:2640 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227) за 49 900,00 грн (п. 3 договору).
За договором купівлі-продажу від 21.10.2021 №1086 придбана земельна ділянка з кадастровим номером 5122786400:01:001:2639 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227) за 42 000,00 грн (п. 3 договору).
У статті 65 Сімейного кодексу України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
У даному спірному випадку зі змісту копій податкових декларацій платника єдиного податку- фізичної особи підприємця за період 2017 – 2021, наданих ОСОБА_2 не вбачається, що саме особисті (власні) грошові кошти були використані останньою для придбання спірного нерухомого майна.
Крім того, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.10.2021 №1085, укладений між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 , яка діяла за згодою чоловіка – ОСОБА_1 , про що зазначено у договорі (абзац 2 пункту 8 цього договору), не містить відомостей про те, що нерухоме майно придбавається, за кошти, які є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , або отримані нею від своєї підприємницької діяльності.
Аналогічна ситуація вбачається з умов договору купівлі-продажу від 21.10.2021 №1086.
Отже, надані ОСОБА_2 суду першої інстанції докази не дають підстав для висновку, що спірне нерухоме майно – вищенаведені квартира та дві земельні ділянки, - придбані за рахунок особистих коштів дружини боржника, на що місцевий господарський суд взагалі не звернув уваги.
Наявні у матеріалах справи заяви (позиція) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично лише відображають правову позицію учасників справи та самі по собі не є належними та достатніми доказами на підтвердження стверджуваних відповідачем та третьою особою обставин набуття коштів для придбання нерухомості, тим більше, що позиція сторони фактично сама по собі не є доказом, а лише предметом оцінки через призму доказів, наданих на її обґрунтування. 
З огляду на викладене, беручи до уваги те, що твердження ОСОБА_2 про придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти останньої за допомогою належних та допустимих доказів не доведені, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що презумпція права спільної сумісної власності боржника – ОСОБА_1 та його дружини – ОСОБА_2 на спірні квартиру та земельні ділянки не спростована, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення вимог приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна Сергія Сергійовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє разом з іншою особою - ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини на: квартиру загальною площею: 31.9 кв. м. в будинку АДРЕСА_3 (реєстраційний номер нерухомого майна: 934775951227), земельну ділянку за кадастровим номером 5122786400:01:001:2639, загальною площею, 0,06 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227) та земельну ділянку за кадастровим номером 5122786400:01:001:2640, загальною площею 0,06 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227).
Посилання ОСОБА_2 на її намір звернутись до суду з позовом про визнання права особистої приватної власності на належне їй нерухоме майно, судова колегія оцінює критично з огляду на те, що само по собі існування спору між подружжями щодо поділу спірного майна не є процесуальною перешкодою для розгляду позову про виділ частки ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншою особою – ОСОБА_2 , враховуючи наявність встановленої чинним законодавством презумпції рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, яка в межах розгляду даної справи не спростована і виключає існування будь-якої залежності від попереднього вирішення спору про поділ майна. Визначення частки – це не спосіб поділу майна, а спосіб індивідуалізації частини боржника у спільному майні. Крім того, доказів існування відповідної судової справи відносно спірного у даній господарської справі майна, суду не надано.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з боргу із боржника – ОСОБА_1 .
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всупереч положенням статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, не дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази, в наслідок чого помилково відмовив у задоволенні подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє разом з іншою особою.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункт шостий частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/1294/24 про відмову у задоволенні подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами не відповідає вимогам процесуального законодавства, а тому є достатні правові підстави для її скасування з ухваленням нового рішення про задоволення відповідного подання приватного виконавця Баталіним Сергієм Сергійовичем та, відповідно, задоволенням апеляційної скарги Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро".
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу, Південно-західний апеляційний господарський суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/1294/24 скасувати.
Подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна С.С. про визначення частки боржника - ОСОБА_1 у спільному сумісному майні задовольнити.
Визначити частку, належну боржнику ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 1/2 в праві власності на наступне майно:
- квартиру загальною площею: 31,9 кв. м., житловою площею, 11,3 кв. м. яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 934775951227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2600, виданий 19.09.2016, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна; технічний паспорт, серія та номер: 000002003, виданий 24.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор"; звіт, серія та номер: ТЗ-3, виданий 23.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор";
- земельну ділянку за кадастровим номером 5122786400:01:001:2639, загальною площею, 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 1086, виданий 21.10.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А;
- земельну ділянку за кадастровим номером 5122786400:01:001:2640, загальною площею 0,06 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227 право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 1085, виданий 21.10.2021, видавник: Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 23.02.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Ярош А.І.