ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/3698/23 пров. № А/857/29361/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Обрізка І.М.,
суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року, прийняте суддею Костюкевичем С.Ф. у місті Луцьку у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любомльської міської ради Волинської області про визнання протиправним та скасування рішення,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі також – позивач) звернулася з адміністративним позовом до Любомльської міської ради Волинської області в особі Виконавчого комітету (надалі також – ВК Любомльської міськради, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення № 23 від 24.01.2023 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на перепоховання останків померлого ОСОБА_3 ». 

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 в позові відмовлено. 
Суд виходив з того, що ініціатором питання щодо надання виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради дозволу на перепоховання останків померлого на іншому кладовищі, а в подальшому і прийняття відповідного рішення, може виступати особа, яка здійснила поховання (користувач місця поховання). При цьому, перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.
Разом з тим, при вирішенні даного спору, суд звертає увагу на те, що станом на момент звернення ОСОБА_2 із заявою про надання дозволу на перепоховання ОСОБА_3 , на кладовищі м. Київ та прийняття оскаржуваного рішення у відповідача були відсутні дані про особу, яка здійснювала поховання згідно інформації КП «Любомльське ЖКГ» та будь-яка офіційна інформація про дружину і доньку померлого.
На даний момент могила загиблого ОСОБА_3 розташована в безпечному місці і для її відвідування не має жодних перешкод. Матеріали справи не містять доказів про те, що кладовище зазнало руйнації внаслідок війни чи стихійного лиха. Судом не встановлено, а сторонами не наведено жодних релігійних, традиційних або звичаєвих факторів, які б зумовлювали необхідність поховання загиблого у конкретному місці.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що перепоховання померлої особи можливе у виняткових випадках, на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання (користувача) за умови надання документів, передбачених законодавством.
Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у травні 2022 поховано ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ), з яким проживала однією сім`єю ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у м. Любомль Волинської області.
10.01.2023 до Любомльської міської ради звернулась ОСОБА_2 (матір померлого) із заявою про надання дозволу на перепоховання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на кладовищі м. Київ біля поховання його батька, до якої додала документи визначені ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (далі – Закон №1102-IV) та п.п. 2.12 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства від 19.11.2003 за №193 (далі – Порядок №193), зокрема: висновок Любомльської Держпродспоживслужби у Волинській області, лікарське свідоцтво, довідку ритуальної служби Дерпартаменту ЖКІ Київської держадміністрації, копію свідоцтва про смерть сина та копію свідоцтва смерть чоловіка.
24.01.2023 ВК Любомльської міськради було прийнято рішення № 23 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на перепоховання останків померлого ОСОБА_3 ».
27.04.2023 рішенням Любомльського районного суду Волинської області, яке набрало законної сили 30.05.2023, встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 19.11.2003 проживала однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підпунктом 11 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить власні ( самоврядні) повноваження забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони.
Правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, врегулювання відносин, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлення гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання визначені Законом №1102-IV.

Частиною 4 статті 4 Закону №1102-IV передбачено, що діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах зокрема, поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого при житті, а за його відсутності з врахуванням побажань родичів.
Відповідно до статті 11 цього Закону поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалась поховати померлого.
Згідно зі ст.21 Закону №1102-IV перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, висновку органу санітарно-епідеміологічної служби, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі (частина 1). Перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України (частина 2).
Щодо правил перепоховання останків померлих, встановлених статтею 21 Закону №1102-IV, то Верховний Суд у постанові від 24.09.2020 у справі № 817/921/18 зауважив, що частина перша цієї статті визначає органи, на підставі рішень яких у виняткових випадках допускається перепоховання померлих.
Водночас, згідно з правилами частини другої вказаної статті, перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України.
На виконання Закону №1102-IV Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань №193 від 19.11.2003 (надалі як і раніше - Порядок №193).

Пунктом 2.12 Порядку №193 встановлено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини. Для прийняття рішення щодо здійснення перепоховання останків померлого користувач місця поховання подає такі документи: заяву користувача з обґрунтуванням причин перепоховання; висновок місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації; лікарське свідоцтво про смерть; дозвіл виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. За результатами розгляду поданих документів виноситься рішення про перепоховання останків померлого на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, видається користувачу обґрунтована письмова відмова.
З аналізу наведених правових норм випливає, що ініціатором питання щодо надання виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради дозволу на перепоховання останків померлого на іншому кладовищі, а в подальшому і прийняття відповідного рішення, може виступати особа, яка здійснила поховання (користувач місця поховання). При цьому, перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.
Статтею 2 Закону №1102-IV визначено, що користувачем місця поховання (місця родинного поховання) є особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що із відповіді, наданої КП «Любомльмьке ЖКГ» від 02.03.2023 №8 (а.с.33) на адвокатський запит вбачається, що дані про особу, яка здійснювала поховання відсутні.

Судом із матеріалів справи, зокрема, відповіді Любомльської міської ради №177 від 21.02.2023 (а.с.29) встановлено, що в спірних правовідносинах відбулась виїмка останків тіла ОСОБА_3 на міському кладовищі 09.02.2023 за адресою вулиця Шевченка, місто Любомль, Ковельського району відповідно до Закону України ««Про поховання та похоронну справу» та наявних документів: заяви ОСОБА_2 , висновку Любомльського управління Держпродспоживслужби, лікарського свідоцтва про смерть, довідки про можливість проведення поховання померлого ОСОБА_3 до існуючого місця на кладовищі у місті Київ, свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , свідоцтва про народження ОСОБА_3 , свідоцтва про смерть ОСОБА_4 .
Тобто, перепоховання ОСОБА_3 відбулось відповідно до ч.1 ст.21 Закону №1102-IV.
Перепоховання відбулось з ініціативи матері померлого на підставі дозволу відповідача, наданого спірним рішенням. Щодо виняткових випадків, то бажання матері, щоб померлий син спочивав поряд з могилою батька, а також там, де вона зможе доглядати за могилою з огляду на похилий вік.
Крім цього, у в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили, що померлий ОСОБА_3 за життя виявив волю про своє поховання саме позивачем, а не рідною матір`ю.

Разом з цим, пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за правилами цього Кодексу є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.
Водночас, статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси та просити їх про захист.
Таким чином, за змістом цих норм Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.
Тобто, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Аналогічно протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.
Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.
В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права позивача у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Судом апеляційної інстанції встановлено відсутність належного обґрунтування ОСОБА_1 обставин щодо того, в чому полягає порушення її права яке вона просить захистити.
Колегія суддів зазначає, що ані на час смерті ОСОБА_3 , ані на час здійснення перепоховання останків його тіла, ані на час звернення до суду з цим позовом не було встановлено юридичного факту про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.
Крім того, позивач не довела, що наділена правом звертатись із заявою про перепоховання останків померлого ОСОБА_3 , а спірне рішення порушує її права оскільки суду не надано доказів, які б вказували на ту обставину, що померлий ОСОБА_5 за життя виявив волю з приводу свого поховання саме позивачем, а не рідною матір`ю.
За такого правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач на час прийняття оспореного рішення діяв як суб`єкт владних повноважень в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом та Конституцією України. Спірне рішення прийняте безсторонньо, розсудливо, обґрунтовано, добросовісно, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення ( дія), а тому є правомірним та не підлягає скасуванню судом, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судами при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №140/3698/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар