ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/27432/25
категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби, яка викладена у листі від 22.09.2025 №03/2587.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт та прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку з загибеллю свого батька, який також проходив військову службу, позивач 09.09.2025 звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Однак, листом від 22.09.2025 №03/2587, йому було відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення його з військової служби з формальних підстав.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду прийнято подану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Від військової частини НОМЕР_1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити в задоволенні даного позову. Зазначає, що позивачем 09.09.2025 засобами поштового зв`язку було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Командиром військової частини НОМЕР_1 розглянуто рапорт позивача та відмовлено у звільненні у зв`язку з тим, що в рапорті військовослужбовця не зазначена думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця як передбачено пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України; не додано оригіналів документів, чи нотаріально завірених копій документів що підтверджують таку підставу звільнення як передбачено п.14.10 розділу XIV Інструкції №170.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .
09.09.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом, у якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. До вказаного рапорту було долучено наступні документи:
- копія свідоцтва про народження позивача серія НОМЕР_2 ;
- копія свідоцтва серії НОМЕР_3 про смерть батька позивача - ОСОБА_2 ;
- копія лікарського свідоцтва від 21.04.2025 №2307 про смерть ОСОБА_2 ;
- копія сповіщення сім`ї №31 від 21.04.2025 про те, що ОСОБА_2 виконуючи бойовий наказ загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 поблизу н.п. Вербове, Запорізької області під час захисту Батьківщини;
- копія витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2025 №135 про виключення зі списків військової частини солдата ОСОБА_2 , у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання обов`язків військової служби.
Розглянувши рапорт, військова частина НОМЕР_1 листом від 22.09.2025 №03/2587 повідомила, що позивачем невірно вказано номер військової частини, де він проходить військову службу; не вказано думку військовослужбовця щодо бажання або небажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; не вказано назву районного або міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого має бути надіслана особова справа військовослужбовця; додатки до рапорту мають неповну назву та непосвідчені належним чином. Також, зазначено, що позивач з 25.02.2025 вважається таким, що самовільно залишив частину.
На підставі вищевикладеного, повідомлено позивача, що він не може бути звільненим з військової служби за вказаною ним підставою.
Вважаючи такі дії військової частини НОМЕР_1 протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу"від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).
За змістом ч.1, ч.3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби, зокрема, базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; а також інші види.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).
У свою чергу, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Підстави для звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Так, відповідно до пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
У редакції, чинній на момент подання позивачем рапорту, п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначав, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану (абзац 16).
Таким чином, для звільнення позивача з військової служби необхідною умовою є підтвердження факту загибелі батька під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, або під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Згідно з ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п.225 цього Положення. Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", серед іншого, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).
Згідно з п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення. Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до підпункту 30 пункту 5 додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
копія аркуша бесіди;
копія рапорту військовослужбовця;
копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);
документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме:
якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану: 
документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб, свідоцтва про народження тощо), або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці, або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі якої особі надано статус, або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни; 
копія свідоцтва про смерть особи; 
документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану, або копія рішення суду про оголошення особи померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин або рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи оголошення померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України.
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану на підставах, визначених п.3 ч.5ст.26 Закону №2232-XII через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина, як факт загибелі близьких родичів (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
На підставі статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Судом встановлено, що позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення його з військової служби відповідно до пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини, перелік яких визначений частиною 12 цієї статті, зокрема загибель батька під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Дотримання позивачем порядку звернення до безпосереднього командира відповідачем не заперечується.
До вищевказаного рапорту позивач додав: копію свідоцтва про народження позивача серія НОМЕР_2 ; копію свідоцтва серії НОМЕР_3 про смерть батька позивача - ОСОБА_2 ; копію лікарського свідоцтва від 21.04.2025 №2307 про смерть ОСОБА_2 ; копію сповіщення сім`ї №31 від 21.04.2025 про те, що ОСОБА_2 виконуючи бойовий наказ загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 поблизу н.п. Вербове, Запорізької області під час захисту Батьківщини; копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.05.2025 №135 про виключення зі списків військової частини солдата ОСОБА_2 , у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання обов`язків військової служби.
Листом від 22.09.2025 №03/2587 відповідач відмовив у звільненні позивача з військової служби у зв`язку з тим, що позивачем в рапорті невірно вказано номер військової частини, де він проходить військову службу; не вказано думку військовослужбовця щодо бажання або небажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; не вказано назву районного або міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого має бути надіслана особова справа військовослужбовця; додатки до рапорту мають неповну назву та непосвідчені належним чином. Також, зазначено, що позивач з 25.02.2025 вважається таким, що самовільно залишив частину.
Разом з тим, суд зауважує, що доданими до матеріалів справи доказами підтверджується, що загибель батька позивача - ОСОБА_2 трапилась під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Проте, відповідачем не надано належної оцінки поданим документами та передчасно зроблено висновки щодо відсутності підстав для звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 із військової служби.
При цьому, у спірних правовідносинах суд вважає безпідставними посилання військової частини на те, що позивачем в рапорті невірно вказано номер військової частини, де він проходить військову службу; не вказано думку військовослужбовця щодо бажання або небажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; не вказано назву районного або міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого має бути надіслана особова справа військовослужбовця; додатки до рапорту мають неповну назву та непосвідчені належним чином, оскільки такий підхід відповідача до вирішення спірної ситуації зводиться до надмірного формалізму та спростовується встановленими вище обставинами і зробленими судом висновками по суті спору.
Крім того суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач з 25.02.2025 самовільно залишив частину. Протилежного відповідач не довів і суд не встановив.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав позивача, суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Таким чином, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за заявою відповідне рішення або ні. Правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.
За встановлених обставин, керуючись положеннями статті 9 та 245 КАС України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправною відмови відповідача, викладеної у листі від 22.09.2025 №03/2587, у звільненні позивача з військової служби на підставі пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення його з військової служби на підставі пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку із загибеллю батька під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ч.1 ст.72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Докази суду надають відповідно до ч.3 ст.77 КАС України учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.
Згідно ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 194, 242-246, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 , викладену у листі від 22.09.2025 №03/2587, у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби на підставі пп."г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку із загибеллю батька під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович

10.03.26