ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року
м. Харків
справа № 636/6818/23
провадження № 22-ц/818/335/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Яцини В.Б
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач: Чугуївська окружна прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Старосалтівської селищної військової адміністрації Чугуївського району Харківської області 
відповідач: ОСОБА_1 , 
третя особа: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 травня 2025 року у складі судді Золотоверхої О.О., -
УСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року Чугуївська окружна прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Старосалтівської селищної військової адміністрації Чугуївського району Харківської області звернулась до суду з позовом про витребування у відповідача земельної ділянки рекреаційного призначення, площею 0.0740 га, з кадастровим № 6321688400:01:000:0072, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, на користь Старосалтівської територіальної громади, та просила стягнути судовий збір.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженням заступника голови Вовчанської РДА №328 від 30.10.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва на території Вовчанського району Харківської області, за межами населених пунктів» третій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель рекреаційного призначення державної власності, орієнтованою площею 0.10га, яка розташована на території Вовчанського району Харківської області за межами населеного пункту, кадастровий №6321688400:02:001:0087, з подальшою її передачею у власність для індивідуального дачного будівництва, вид угідь-землі, які використовуються для відпочинку та оздоровлення в межах норм безоплатної приватизації. В подальшому, заступником голови Вовчанської РДА прийнято розпорядження №27 від 11.01.2021 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області», згідно п.2 якого у власність третьої особи передано земельну ділянку, площею 0.0740га, кадастровий №6321688400:01:000:0072 для індивідуального дачного будівництва. Відомості щодо вказаної ділянки внесено до державного земельного кадастру 19.03.2021. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем 24.03.2021 державним реєстратором Вовчанської міської ради Терещенко О.М. на підставі розпорядження №27 від 11.01.2021. На теперішній час встановлено, що розпорядження №27 від 11.01.2021 прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, суперечить інтересам держави, а також порушує публічний порядок, а саме: відомості про спірну земельну ділянку внесено до кадастру 19.03.2021, а розпорядження №27 від 11.01.2021 прийнято більші ніж за два місяці до того, як відомості про земельну ділянку внесено до кадастру та її сформовано як об`єкт цивільних прав. Отже вказане розпорядження винесено передчасно, без дотримання законодавчо обумовленої процедури формування земельної ділянки, у зв`язку з чим, посадові особи органу державної влади не мали повноважень на передачу спірної земельної ділянки у власність. Крім того розпорядження прийнято за відсутності висновку обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Також з 12.01.2021 повноваження щодо затвердження проекту землеустрою та передання земельної ділянки у власність, перейшли до Чугуївської РДА, тобто на дату формування спірної земельної ділянки – 19.03.2021 – повноваження щодо її передачі відносилися до компетенції Чугуївської РДА. У зв`язку з цим земельна ділянка підлягає поверненню законному власнику. Через 2 місяці з дати реєстрація права власності на спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 20.05.2021 за договором купівлі-продажу земельної ділянки № 1050 передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0740 га, з кадастровим номером 6321688400:01:000:0072, вільну від забудови, що також свідчить про недобросовісність ОСОБА_2 , оскільки остання набувала право власності на спірну земельну ділянку в зовсім короткий строк. Відповідно до п. 3.1 договору купівлі – продажу спірної земельної ділянки № 1050 від 20.05.2021 продаж зазначеної ділянки здійснено за 38 110,00 грн, що є нижче у 18 разів від її оціночної вартості, яка становила 687 557,56 грн (довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25.10.2023 наявна в матеріалах справи) та у 3 рази нижче від її нормативно грошової оцінки, яка становила 138 010,00 грн, що також залишилося поза увагою суду першої інстанції.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 травня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення обґрунтовано відсутністю підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача ОСОБА_1 , оскільки це порушить його право на мирне володіння своїм майном.
Не погодившись з рішенням суду Харківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею. ОСОБА_2 набувала право власності на спірну земельну ділянку безоплатно , а ОСОБА_3 повинен був звернути увагу на те, що продавець нещодавно набула право власності на спірну земельну ділянку та продавала її за ціною що у три рази нижче від її нормативно – грошової оцінки. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, поснення представників сторін у справі, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 28.10.2020 ОСОБА_2 звернулася до Вовчанської РДА з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, орієнтованою площею 0.10000 га, яка розташована за кадастровим № 6321688400:02:001:0087 на території Вовчанського (нині Чугуївського) району Харківської області за межами населеного пункту та належить до земель рекреаційного призначення (а.с.23).
30.10.2020 за підписом заступника голови Вовчанської РДА Оксень К. винесено розпорядження №328 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва на території Вовчанського району Харківської області, за межами населених пунктів, яким третій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель рекреаційного призначення державної власності, орієнтованою площею 0.10га, кадастровий №6321688400:02:001:0087, розташованої на території Вовчанського району Харківської області за межами населеного пункту, з подальшою її передачею у власність для індивідуального дачного будівництва (а.с.25).
06.01.2021 ОСОБА_2 звернулася до Вовчанської РДА з заявою про затвердження виконаного ВКПФ «ІСТОК» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність, кадастровий №6321688400:01:000:00, площею 0.08га, на території Старосалтівської селищної ради, для індивідуального дачного будівництва, за рахунок земельної ділянки державної власності рекреаційного призначення та передачу земельної ділянки в приватну власність в межах норм безоплатної приватизації (а.с.26).
11.01.2021 за підписом заступника голови Вовчанської РДА Оксень К. винесено розпорядження №27 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради, яким затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради», розроблений ВКПФ «ІСТОК», передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.08га, кадастровий №6321688400:01:000:0072 для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради (а.с.27).
20.05.2021 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Яновою О.Є., зареєстрований за №1050, згідно якого останньому переходить у власність земельна ділянка, площею 0.0740 га, у т.ч. за земельними угіддями: землі, які використовуються для відпочинку та оздоровлення 0.0740 га, кадастровий №6321688400:01:000:0072, вільну від забудови, і сплачує за неї грошову суму – 38110.00 грн., місце розташування земельної ділянки – Харківська обл. Вовчанський (нині Чугуївський) р-н, за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради; цільове призначення – 07.03. для індивідуального дачного будівництва, категорія земель – землі рекреаційного призначення, вид використання земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва; орган, який зареєстрував земельну ділянку – Відділ у Вовчанському районі ГУ Держегеокадастру у Харківській області, дата державної реєстрації земельної ділянки – 19.03.2021; державну реєстрацію права власності продавця проведено 24.03.2021 державним реєстратором прав на нерухоме майно Вовчаської міської ради Терещенко О.М., № запису про право власності: 41175313, р.№ об`єкта нерухомого майна: 2321554263216 (копія а.с.28-29).
Згідно копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №350572368 від 16.10.2023 земельна ділянка з кадастровим №6321688400:01:000:0072 площею 0.074га, розташована на території Старосалтівської селищної ради Чугуївського (кол. Вовчанського) району Харківської області зареєстрована 19.03.2021; право власності зареєстровано 20.05.2021 за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу №1050 від 20.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Яновою О.Є. (номер відомостей про речове право – 42048792); 20.05.2021 припинено речове право за номером 41175313, зареєстроване 24.03.2021 за ОСОБА_2 на підставі розпорядження Вовчанської РДА №27 від 11.01.2021; наявні відомості про арешт майна за номером запису про обтяження 44690831 – арешт нерухомого майна на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27.07.2021 (справа №757/36396/21-к), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з інд.№61190774 від 27.10.2021 (а.с.30-31).
Згідно копії довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість спірної земельної ділянки складає 687557.56 грн (а.с.56-57).
Згідно копії розпорядження Харківської обласної державної адміністрації №5 від 12.01.2021 про утворення комісій з реорганізації районних державних адміністрацій Харківської області та затвердження їх персональних складів відповідно до розпорядження КМУ від 16.12.2020 №1625-р, постанови КМУ від 16.12.2020 №1321, утворено комісії з реорганізації районних державних адміністрацій Харківської області, в т.ч. Чугуївської РДА (а.с.53).
Згідно копії указу президента України №875/2022 від 23.12.2022 утворено в т.ч. Старосалтівську СВА Чугуївського району Харківської області, яка згідно постанови ВРУ № 2897-ІХ від 06.02.2023 (а.с.55) підпорядковується Чугуївській РДА (а.с.54).
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ст. 18 ЗК України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина 1 статті 19 ЗК України).
Згідно із частинами першою-четвертою статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно із частиною 1 пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Відповідно до частини 1 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина 7 статті 118 ЗК України).
Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Частинами 1, 2 статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. 
Згідно до ч.ч. 1,9,10 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї, а державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Виходячи з положень ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до положень п.107 Порядку ведення Державного земельного кадастру № 1051 від 17.10.2021, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Відповідно п. 4 ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Вовчанська районна державна адміністрація перебуває в стані припинення з 18.01.2021. 
Згідно копії розпорядження Харківської обласної державної адміністрації №5 від 12.01.2021 про утворення комісій з реорганізації районних державних адміністрацій Харківської області та затвердження їх персональних складів відповідно до розпорядження КМУ від 16.12.2020 №1625-р, постанови КМУ від 16.12.2020 №1321, утворено комісії з реорганізації районних державних адміністрацій Харківської області, в т.ч. Чугуївської РДА (а.с.53).
Згідно копії указу президента України №875/2022 від 23.12.2022 утворено в т.ч. Старосалтівську СВА Чугуївського району Харківської області, яка згідно постанови ВРУ № 2897-ІХ від 06.02.2023 (а.с.55) підпорядковується Чугуївській РДА (а.с.54).
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що Вовачанська районна державна адміністрація не мала повноважень на вилучення і розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності, яка перебуває у постійному користуванні відповідної  ради у за межами населеного пункту.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові 
від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника 
у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (підпункти 9.4, 9.5 постанови ЯКОЇ від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
Стосовно ситуації, у якій власник домагається у суді повернення йому майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, стало предметом правочинів з відчуження, стороною яких він не був, Верховний Суд послідовно висновував, що належним способом захисту є лише витребування цього майна.
Аналогічній висновок викладений в постанові Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 (12-34гс25).

9 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача” (далі - Закон № 4292-ІХ).

Зокрема, Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою наступного змісту: “Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України “Про приватизацію державного житлового фонду”.
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви”.
У розділі “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 4292-ІХ, окрім іншого зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної
заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 висловив наступну правову позицію: “Обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини 5 статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини 5 статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини 5 статті 390 ЦК України не застосовуються.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини 5 статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини 5 статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду”.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2025 року в справі № 354/419/25.
У даній справі, що переглядається, при зверненні до суду з позовом прокурор посилався на недобросовісність відповідачів.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність – це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)).

Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» 
(пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року 
у справі № 922/3537/17).
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі 
№ 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).
Згідно договору купівлі-продажу від 20.05.2021 укладений між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, покупаць сплатив за неї грошову суму – 38110.00 грн. 
Згідно копії довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість спірної земельної ділянки складає 687557.56 грн (а.с.56-57).
Таким чином, установивши, що первісним набувачем спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 , яка набула право власності на неї безоплатно, без належної правової підстави та в подальшому відчужила зазначену земельну ділянку на користь відповідача ОСОБА_3 за відплатним договором купівлі-продажу, колегія суддів бере до уваги, що у вказаному договорі прямо зазначено цільове призначення земельної ділянки — для відпочинку та оздоровлення.
За таких обставин ОСОБА_3 , набуваючи спірну земельну ділянку, не міг не знати про її правовий режим та встановлене цільове призначення, а відтак повинен був усвідомлювати особливості використання такої земельної ділянки та перевірити законність підстав набуття попереднім власником права власності на неї. Водночас враховуючи короткий строк володіння ОСОБА_2 спірною земельною діяланою та визначення у договорі купівлі-продажу істотно заниженої вартості земельної ділянки свідчить про наявність ознак недобросовісності набувача та виключає можливість визнання ОСОБА_3 добросовісним набувачем спірного майна.
Колегія суддів вважає законним та пропорційним втручання 
у право ОСОБА_3 на мирне володіння майном з огляду на таке.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України 
у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року 
у справі № 461/12525/15-ц).
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 
2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону – нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» – це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність 
і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель 
і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
З огляду на встановлену недобросовісність дій відповідача, дослідивши підстави та послідовність набуття ним права власності на спірне майно, а також обставини вибуття такого майна з державної власності, судова колегія дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для витребування цього майна у ОСОБА_3 .
Додатково колегія суддів зауважує, що відповідно до частини першої 
статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відтак, ОСОБА_4 як покупець за договором купівлі-продажу земельної ділянки не позбавлений права звернутись з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця (постанова Верховного Суду 
від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 (провадження № 61-6706св20)).
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, позовні вимоги задоволені стягненню з ОСОБА_5 на користь Харківської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 22689,39 грн (10313,36+12376,03)
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури – задовольнити.
Рішення суду Чугуївського міського суду Харківської області від 19 травня 2025 року – скасувати.
Позовні вимоги Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Старосалтівської селищної військової адміністрації Чугуївського району Харківської області задовольнити.
Витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку рекреаційного призначення, площею 0.0740 га, з кадастровим № 6321688400:01:000:0072, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, на користь Старосалтівської територіальної громади.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури 22689 (двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) грн 39 коп судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий          О. Ю. Тичкова

Судді          О.В.Маміна 

В.Б. Яцина