ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2026 року   Справа № 903/953/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Коломис В.В. 

секретар судового засідання Соколовська О.В. 
за участю представників:
від позивача: не з`явився
від відповідача: Мельничук С.М.
від прокурора: Мельничук Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 18.11.2025 суддею Гарбарем І.О. у м. Луцьк (повний текст рішення складено 24.11.2025) у справі № 903/953/25
за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради
до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова"
про стягнення 2069030, 33 грн

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Луцької окружної прокуратури звернувся з позовом до Господарського суду Волинської області в інтересах держави в особі Луцької міської ради про стягнення з ОК "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" 2069030, 33 грн, з яких: 1758117, 41 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, 244230, 01 грн інфляційних втрат та 66682, 91 грн 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами пайової участі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор послався на невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати пайової участі, відповідно, право позивача - Луцької міської ради на отримання цих коштів є порушеним і у неї виникає право вимагати стягнення цих коштів, обов`язок сплати яких виникає через пряму вказівку закону. У такому разі замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути такі кошти на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у даній справі позов прокурора задоволено; стягнуто з відповідача на користь Луцької міської ради грошові кошти в розмірі 2069030, 33 грн, з яких: 1758117, 41 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, 244230, 01 грн інфляційних втрат та 66682, 91 грн 3% річних; стягнуто з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури 24828, 36 грн витрат по сплаті судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив останнє скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Аргументуючи доводи скарги відповідач вказав про те, що при постановленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права без врахування висновків Верховного Суду, а тому його рішення не є законним та обґрунтованим.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОК "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" на рішення Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі № 903/953/25; призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.
Від прокуратури на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого прокурор просить суд відмовити в задоволені апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Від скаржника на адресу суду надійшла відповідь на відзив прокурора, відповідно до якої останній вказав про те, що заперечення і доводи прокурора є спробою довільного трактування норм законодавства, а тому не можуть бути прийняті до уваги судом при ухваленні законного і обґрунтованого рішення. Також від скаржника надійшли додаткові пояснення з викладенням правової позиції. 
В судовому засіданні представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, просив останню задовольнити. 
Прокурор в судовому засіданні вимоги скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві, оскаржуване рішення просила залишити без змін. 
Луцька міська рада явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про дату та час засідання була належним чином повідомлена судом. У надісланому на адресу суду клопотанні від 26.01.2026, серед іншого, міська рада вказала про те, що проти задоволення апеляційної скарги заперечує з підстав, викладених прокурором у відзиві на апеляційну скаргу та просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.
За умовами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що всі учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та явка сторін обов`язковою не визнавалась, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та додаткових пояснень, заслухавши представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Стосовно участі прокурора у справі суд зазначає, що силу ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Аналіз положень ст. 53 ГПК України, у взаємозв`язку зі змістом ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. 
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18.
Окрім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у його постановах від 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18.
У постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора не обґрунтованим.
Відповідно до ст. 172 ЦК України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
На території Луцької міської територіальної громади таким органом, зокрема, є Луцька міська рада.
Згідно ч. 1 ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (аналогічні норми містяться у ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Положення законодавства у сфері бюджетних правовідносин (п. п. 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України) відносять кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів.
Відтак, оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування. Крім цього, порушення у діях відповідача можуть призвести до існування такого становища, за якого одні суб`єкти господарювання сплачують пайові внески, а інші - ухиляються від перерахування коштів до бюджету та, як наслідок, не несуть жодної відповідальності, чим у своє чергу порушуються принцип рівності суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність на території міста Луцька.
Судом встановлено, що Луцькою окружною прокуратурою Волинської області, відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", поінформовано Луцьку міську раду про існування означених порушень інтересів держави (листи від 24.06.2024, 30.07.2024, 21.08.2024, 14.10.2024, 02.12.2024, 15.01.2025, 25.02.2025, 15.04.2025, 06.06.2025, 22.09.2025).
Однак, як зазначив прокурор, позивачем не було вжито заходів до усунення порушень указаних інтересів держави, зокрема, не пред`явлено до суду позову про стягнення із відповідача грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету.
Відтак, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про дотримання прокурором порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", при поданні даного позову до суду.
Щодо суті позовних вимог прокуратури, апеляційний господарський вказує слідуюче. 
Матеріалами справи стверджується, що згідно акту готовності об`єкта до експлуатації, складеного 30.03.2024, у період із липня 2019 року по квітень 2024 року ОК ЖБК "Супернова", на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 02.07.2019 № ІУ113191831301, здійснено будівництво об`єкта: "Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку (позиція № 7 по детальному плану) на вул. Цегельній 28 у м. Луцьку, черга № 3". Код даного об`єкта, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000: 1122.1 - "Будинки багатоквартирні масової забудови". 
Проектною документацією передбачено будівництво будинку в три черги: І черга - секції № 1, № 2; ІІ черга - секції № 3, № 4; ІІІ черга - секції № 5, № 6, що підтверджується експертним звітом № 622/03-0238-19.
Державною інспекцією архітектури та містобудування України видано відповідачу сертифікат від 18.06.2024 № ІУ 123240605617, яким засвідчено відповідність вказаного закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. 
Згідно п. 12 акта готовності об`єкта до експлуатації (дата створення: 30.04.2024), пайова участь відповідачем до місцевого бюджету не сплачувалася (підстава для звільнення від сплати пайової участі - п. 13 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX).
Позовні вимоги прокурора у даній справі ґрунтуються на абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (далі Закон № 132-IX) який передбачає, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): - для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; - для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Відповідно до підпункту 3 вищевказаного пункту, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва
У постанові від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 Верховний Суд дійшов висновку про те, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: 
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; 
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва. 
Обов`язок сплати коштів пайової участі на підставі п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX виникав у замовників будівництва протягом 2020 року лише після початку будівництва. 
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23, де зазначено, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: - об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; - об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Отже колегією суддів констатується, що обов`язок сплати коштів пайової участі, як нормами закону, так і відповідно до правових висновків Верховного Суду пов`язується безпосередньо з початком будівництва об`єкту (зведення), а не з моментом отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Адже отримавши відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт, замовник будівництва може так їх і не розпочати і нічого не збудувати. 
Як вбачається з матеріалів справи, будівництво першої черги багатоквартирного житлового будинку (Позиція № 7 по детальному плану) на вул. Цегельній, 28 у м. Луцьку розпочалося у 2019 році і кошти пайової участі по якій стягнені рішенням суду. Аналогічно і друга черга будівництва розпочата в період виникнення такого обов`язку. Зазначене стверджується рішеннями судів у справах № 903/468/24 та № 903/601/24. 
В оскаржуваному ж у даній справі рішенні суд першої інстанції двйшов висновку, що і будівництво третьої черги об`єкта розпочалося саме у липні 2019 року (на підставі дозволу від 02.07.2019 № ІУ113191831301). 
Суд вказав про те, що проведення підготовчих і будівельних робіт фактично за своєю суттю є єдиним нероздільним етапом забудови, право на яке замовник набуває виключно після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. При цьому судом враховано постанову Касаційного господарського суду від 19.02.2025 у справі № 903/468/24 у якій зазначено, що строк виконання будівельних робіт, зокрема їх початок, відраховується саме від моменту отримання замовником дозволу на виконання будівельних робіт.
Згідно ч. 6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, однак, колегія суддів зауважує, що вищевказане твердження Касаційного господарського суду не є висновком щодо застосування норм права.
Статтею 75 ГПК України обумовлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Проте, зазначене твердження не є встановленою обставиною з огляду на те, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду (ч. 2 ст. 300 ГПК України).
З огляду на те, що згідно ч. 2 ст. 236 ГПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, то для стверджування того, що строк виконання будівельних робіт відраховується від моменту отримання замовником дозволу на виконання будівельних робіт, суд мав би послатися на норму закону, яка це визначає, однак така норма, або ж посилання на неї у постанові від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, відсутні. 
Судова колегія зауважує, що тлумачення Конституції і законів України є виключною компетенцією Конституційного Суду України, а суди загальної юрисдикції застосовують закони, а
не тлумачать їх. 
Ототожнення дати отримання дозволу на виконання будівельних робіт з початком будівництва, а саме виконанням підготовчих та будівельних робіт, є неправомірним, оскільки замовник будівництва, який отримав дозвіл на виконання будівельних робіт, може ніколи їх не розпочати і нічого не збудувати, а тому і обов`язок зі сплати пайового внеску у нього не виникне, навіть якщо він звернеться до органу місцевого самоврядування і отримає розрахунок такого пайового внеску.
Вказаний висновок також викладено Верховним Судом у постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 щодо виникнення обов`язку саме з моменту початку зведення об`єкта будівництва. 
Якщо дію норми законодавець пов`язує саме з отриманням дозволу на виконання будівельних робіт, то про це прямо зазначається у нормі закону. 
Судова колегія акцентує, що у Законі № 132-IX мова йде саме про початок будівництва, а не отримання права на виконання будівельних робіт. 
В силу ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідно, прокурор мав би довести належними, допустимими та достовірними доказами момент початку виконання підготовчих та будівельних робіт, однак єдиним доказом, яким прокурор доводить вказану обставину, є акт готовності об`єкта до експлуатації від 30.04.2024, у п. 5 якого датою початку будівельних робіт вказано липень 2019 року.
Судова колегія відмічає, що дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2019 № ІУ113191831301 було видано на три черги будівництва, а оскільки будівництво велося почергово, то твердження про початок будівництва в липні місяці 2019 року не є правильним щодо другої та третьої черг, зведення яких не розпочалося одночасно з першою. 
Акт готовності об`єкта до експлуатації 30.04.2024 не може бути достатнім і достовірним доказом, оскільки формувався у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва, яка автоматично заповнювала вказаний параметр по даті дозволу на будівельні роботи і не передбачала можливості його зміни замовником будівництва.
З матеріалів справи вбачається, що прокурором було надіслано лист-звернення від 03.06.2024 № 53-5057вих-24 до Державного космічного агентства України про надання супутникових знімків земельної ділянки забудови. Листом від 05.06.2024 № 1869-4-04.01.02-24 Державне космічне агентство України надіслало прокуратурі запитувані фотознімки.
Будівництво третьої черги підтверджується фотознімками починаючи з 2021-04-05, що повністю узгоджується з актами приймання виконаних будівельних робіт за січень 2022 року, складеними з генпідрядником ФОП Разумовським В.В., у яких вказано, що у лютому 2021 року було виконано "Улаштування підстилаючих піщаних шарів до відмітки для заливання підбетонки будинок 7 секція 5, 6", "Улаштування підстилаючих бетонних шарів" та "Улаштування фундаментних плит залізобетонних плоских" (позиції 12 та 13 акту № 2), що і є підготовчими роботами. 
Висновок про початок будівництва третьої черги (секцій 5 та 6) у липні 2019 року спростовується актами приймання виконаних будівельних робіт № 1 та № 2 за січень 2022 року, складеними на ІІІ чергу та фотознімками від 2019-10-13, 2020-03-20, 2020-04-03 та 2020-09-16, наданими НЦУВКЗ Державного космічного агентства України, з яких вбачається відсутність ознак будівництва. 
В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. 
Враховуючи той факт, що на підтвердження обставини початку будівництва у липні 2019 в матеріалах справи наявний лише акт готовності об`єкта до експлуатації від 30.04.2024, у п. 5 якого замовник не міг редагувати дату початку робіт, а на її спростування - фотознімки та акти приймання виконаних будівельних робіт, колегія суддів констатує, що докази на спростування обставини є більш вірогідними.
Згідно ст. 86 ГПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Апеляційний господарський суд вважає, що місцевим господарським судом не надано жодної оцінки наданим доказам (фотознімкам та актам приймання виконаних робіт), чим прямо порушено принцип рівності всіх учасників судового процесу, а відтак його висновки щодо обставини початку будівництва третьої черги та виникнення обов`язку щодо сплати пайової участі по ній є передчасними та не обґрунтованими.
Відповідно, оскільки для об`єктів, будівництво яких розпочато станом на 2021 рік, обов`язок зі сплати коштів пайової участі у замовника був відсутній, судова колегія дійшла висновку про безпідставність заявлених вимог. 
Поруч з цим колегією суддів стосовно розрахунку коштів пайової участі відмічається, що пунктом 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України обумовлено, що позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються. Обґрунтований розрахунок позовних вимог це такий розрахунок, що містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше) та підстави такого нарахування, передбачені законом або умовами угоди, відображення проведених оплат, тощо. 
Абз. 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX передбачено обов`язок замовників будівництва протягом 2020 року перерахувати пайову участь у розмірі 2 відсотки вартості будівництва житлових будинків, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України. 
Як вбачається з листа-відповіді Луцької міської ради № 1.1-9/3323/2024 від 25.07.2024, розмір пайової участі по секціях 5, 6 розрахований виходячи з вартості будівництва житла 11390 грн/кв.м і становить 966828 грн, а у позовній заяві для розрахунку суми позову опосередкована вартість будівництва зазначена станом на дату прийняття об`єкта в експлуатацію (червень 2024) в розмірі 20712 грн (у два рази більше). Із долучених до позовної заяви документів випливає, що позивач і прокурор дійшли до різних висновків щодо суми пайового внеску. При цьому, звертаючись із позовом до господарського суду, прокурором жодними доводами не спростовано розрахунку позивача. 
Суд зауважує, що у постановах Верховного Суду, на які послався прокурор, відсутні висновки щодо застосування п. 2 Закону України № 132-IX у поєднанні з показниками опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України на момент прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки та вказівки без оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є підставою для застосування такої практики у справі № 903/953/25.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. 
Після набрання чинності Законом № 132-IX, Луцька міська рада прийняла рішення від 24.12.2019 № 68/85 "Про затвердження у новій редакції Положення про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Луцька" (втратило чинність на підставі рішення Луцької міської ради від 26.10.2022 № 36/43).
З огляду на те, що згідно п. 3.2 вказаного Положення, величина пайової участі у розвитку інфраструктури міста Луцька визначається у договорі, укладеному з міською радою, з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначена згідно з національними стандартами (ДСТУ) та відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла для Волинської області, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізую державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (Мінрегіон) на момент отримання дозвільних документів на будівництво об`єкта, то у розрахунку Луцької міської ради, наведеному у листі № 1.1-9/3323/2024 від 25.07.2024, використаний показник опосередкованої вартості спорудження житла для Волинської області у розмірі 11390 грн/кв.м, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.12.2018 № 335 і був чинний на момент отримання дозволу № ІУ113191831301 на будівельні роботи.
Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 вказав на те, що застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить ст. 5 ЦК України. Відтак, пайовий внесок замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування
дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із ч. 2 ст. 331 ЦК України, забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. 
Згідно підпункту 4 абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто визначає кінцевий строк виконання зобов`язання. 
Вказаним Законом обумовлено, що замовник будівництва повинен сплатити пайову участь у проміжку часу з моменту початку будівництва (зведення) і до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, а отже розмір зобов`язання визначається у момент його виникнення (початок будівництва) і залишається незмінним, навіть у випадку прострочення виконання зобов`язання замовником будівництва.
Стаття 1212 ЦК України, яка визначена правовою підставою позову у даній справі, передбачає обов`язок повернути майно, яке набуте або збережене без достатньої правової підстави. Розмір збереженого не може визначатися або змінюватися у момент закінчення строку виконання зобов`язання, бо це не відповідає чинному законодавству.
Згідно ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі.
Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 вказав про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи зазначені обставини, апеляційний господарський суд вважає, що застосування у розрахунку суми позову показника опосередкованої вартості будівництва житла на території Волинської області в розмірі 20712 гривень, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351, який не був чинним на момент видачі дозволу на будівельні роботи, є неправомірним.
Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постанові від 11.11.2025 у справі № 903/314/25.
Відповідно до ст. ст. 74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (правовий висновок Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18). 
Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 78 ГПК України).
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Тлумачення змісту вказаних статей свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позову у даній справі.
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Однак, судова колегія вважає, що зазначене судом першої інстанції не було дотримано в повній мірі.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.
Відповідно до статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судова колегія вважає, що відповідач підтвердив свої доводи щодо неправомірності висновків суду першої інстанції стосовно обґрунтованості позовних вимог прокуратури, відтак апеляційна скарга ОК "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі № 903/953/25 - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно приписів ст. ст. 129, 282 ГПК України, за наслідками апеляційного розгляду суд проводить новий розподіл судових витрат, за яким витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на прокуратуру.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" задовольнити. 
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 18 листопада 2025 року у справі № 903/953/25 скасувати. Прийняти нове рішення. 
В позові відмовити.
3. Стягнути з Волинської обласної прокуратури (43025, м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) на користь Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" (43018, м. Луцьк, вул. Цегельна, 28, код ЄДРПОУ 40119113) 37242, 55 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Господарському суду Волинської області на виконання постанови видати наказ. 
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
6. Справу № 903/953/25 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складено "20" березня 2026 року. 

Головуючий суддя Тимошенко О.М. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Коломис В.В.