Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/5979/23
Провадження № 2/711/41/26

 

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
03 березня 2026 року м. Черкаси

 
Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

 
головуючого – судді Позарецької С.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Буйновській А.П., Овезової Ю.В.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним договору позики, оформленого розпискою, -
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 , через представника адвоката Скіця С.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом часу з 01.03.2006 по 30.12.2020 вони проживали разом однією сім`єю без укладення шлюбу, а 30.12.2020 уклали шлюб. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповів дружині ОСОБА_4 .
Також зазначено, що відповідач по справі ОСОБА_2 (є племінником ОСОБА_3 ) розраховував на отримання спадщини після смерті дядьки, дізнавшись про укладення шлюбу та заповіту, - підробив розписку, за якою 05.10.2019 він, начебто, позичив 5500000грн. готівкою ОСОБА_3 у присутності двох свідків зі строком повернення 05.04.2021.
Позивач звертає увагу, що розмір спадкового майна орієнтовно дорівнює розміру позики.
05.08.2021 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про погашення нею боргу спадкодавця і таку ж заяву зареєстрував у спадковій справі, як кредитор.
Позивач вказує, що розписка має очевидно сумнівний характер, оскільки її текст повністю надрукований, у ній відсутні перетинання записів, враховуючи, що за життя ОСОБА_3 ніколи не позичав кошти, володів статками, достатніми для забезпечення життя на гідному рівні та для ведення бізнесу, у той час, як ОСОБА_2 був його найманим працівником і не мав фінансових можливостей передати кошти в такій сумі в борг. Позика у розмірі 5500000грн. не забезпечена жодним чином.
Позивач заперечує дійсність розписки, оскільки за життя чоловіка у них були тісні близькі відносини, тому він би обов`язково розповів дружині про таку велику позику. Вважає, що волевиявлення спадкодавця не було й не могло бути спрямоване на укладення договору позики, розписка є підробленою, у ній наявний лише підпис, що виконаний гелевою пастою. Також вказує, що існування підробленої розписки може вплинути на обсяг прав та інтересів позивача, як спадкоємця ОСОБА_3 . 
Як вказує позивач, вона оспорює договір позики, оформлений розпискою від 05.10.2019 на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ст. 1051 ЦК України, оскільки грошові кошти не були насправді передані ОСОБА_2 , бо відповідач фізично не володів готівкою у розмірі 5500000 грн. станом на 05.10.2019. Крім того, позивач вважає, що розписка від 05.10.2019 є недійсною в силу дефекту форми правочину, оскільки ОСОБА_3 не міг її підписати, розписка є підробленою.
Таким чином, посилаючись на ст. 203 ч.ч. 1-3, 5, ст. 1051, ст. 215 ч. 1 ЦК України, позивач просить суд, - визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 05.10.2019, у якому боржником зазначений ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати (орієнтовні витрати: судовий збір, витрати на експертизи, витрати на правничу допомогу у розмірі 150000грн.).
Ухвалою суду від 31.08.2023 прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відповідачем ОСОБА_2 , через представника адвоката Орленка В.В., подано відзив на позов, який прийнятий судом і, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 05.10.2019 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 ОСОБА_2 було передано у позику 5500000 грн., про що була складена відповідна розписка. Свої зобов`язання ОСОБА_3 у строк до 05.04.2021 не виконав і згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер. ОСОБА_2 звернувся із претензією кредитора до спадкоємця ОСОБА_1 через нотаріуса. Оскільки ОСОБА_1 ігнорувала вимоги відповідача, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 10.04.2023 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05.10.2019 у розмірі 5500000грн., а також судові витрати, а всього 5526350грн.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 06.09.2023 абзац другий резолютивної частини рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10.04.2023 у справі № 711/5299/21 викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в межах вартості спадкового майна в сумі 5 500 000 грн., судовий збір в сумі 11350 грн., витрати пов`язані із правовою допомогою в сумі 15000 грн.». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Також у відзиві відповідач не погоджується із доводами позивача про сумнівність розписки, відсутність волевиявлення спадкодавця укласти договір позики; майновий стан відповідача дозволяв йому мати значну суму коштів, яку він дав у борг ОСОБА_3 . Крім того, зазначено, що позивачем не надані докази на підтвердження викладених у позові обставин; позивач до укладання договору позики не мала ніякого відношення і її зобов`язання по цьому договору виникли після смерті ОСОБА_3 як у спадкоємця останнього; законність договору позики, що оформлений розпискою від 05.10.2019, його відповідність вимогам чинного законодавства перевірялися судом по справі про стягнення заборгованості; судовим рішенням вже встановлено факт укладення договору та факт отримання грошових коштів. Відповідач вважає, що подаючи даний позов, ОСОБА_1 має на меті не виконувати судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з неї боргу.
Також у відзиві зазначено орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести: 150000грн. - витрати на правничу допомогу, а докази будуть подані відповідно до ЦПК.
Позивачем, через представника, подано відповідь на відзив, яка прийнята судом. Не погоджується із доводами відзиву на позов та просить позовні вимоги задовольнити.
Заперечення на відповідь на відзив відповідачем подані не були.
Ухвалою суду від 30.07.2024 витребувано з матеріалів цивільної справи № 711/5299/21 оригінал розписки від 05.10.2019, призначено по справі комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу давності документа – оригіналу розписки від 05.10.2019 та зупинене провадження по справі.
Ухвалою суду від 20.08.2025 поновлене провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 08.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, будучи неодноразово належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скіць С.М. просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви. Крім того, зазначив, що докази стосовно судових витрат будуть надані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Орленко В.В. просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву на позов. Не визнали судові витрати, про які вказує сторона позивача і розмір правничої допомоги – 150000грн. є завищеним. Крім того, зазначено, що відповідач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 150000грн., які просить стягнути з позивача на свою користь, але докази будуть подані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:
встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30.12.2020 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 30.12.2020, актовий запис №1779.
Відповідно до даних свідоцтва про смерть від 17.02.2021, ОСОБА_3 помер (актовий запис №620).
Відповідно до заповіту, складеного за життя ОСОБА_3 і посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г.М. 30.12.2020 (реєстр №2174), ОСОБА_3 заповідав все майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося - ОСОБА_1 .
Відповідно до розписки від 05.10.2019, оригінал якої безпосередньо досліджувався в судовому засіданні при розгляді цієї справи, - ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5500000 (п`ять мільйонів п`ятсот тисяч) грн. готівкою та зобов`язався їх повернути у такому ж розмірі ОСОБА_2 або зарахувати на його банківський рахунок, у строк до 05.04.2021, без відсотків. Розписка написана у присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
05.08.2021 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості у розмірі 5500000грн., які за життя були отримані ОСОБА_3 у ОСОБА_2 .
Відповідно до висновку експерта №11151 від 24.02.2025, складеного судовим експертом Абросимовою В.Г. (Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»), - підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 05.10.2019 від імені ОСОБА_3 , в рядку «Боржник» - виконано ОСОБА_3 .
Відповідно до висновку експертів №11152/11153 від 12.08.2025, що складений судовими експертами Лошмановою Г.В. та Бондаренком А.О. (Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»), - встановити хронологічну послідовність виконання друкованого тексту та підпису в рядку «Боржник», підписів у рядках «Свідок» в наданій для дослідження розписці від 05.10.2019 від імені ОСОБА_3 не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку (причини: підписи не мають ділянок перетину з друкованим текстом документа); встановити, чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 (в рядку «Боржник») на аркуші паперу до виконання друкованого тексту розписки від 05.10.2019 від імені ОСОБА_3 , з послідуючим його друкуванням, або підпис від імені ОСОБА_3 виконано в рядку «Боржник» після друкування тексту розписки не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку (причини: підпис виконано пишучим вузлом кулькової ручки, стержень якої заправлений гелевим чорнилом, отже, монтаж даного підпису за допомогою комп`ютерної техніки не проводиться; підпис виконано під друкованим текстом розписки); встановити дату виконання друкованого тексту розписки від 05.10.2019 від імені ОСОБА_3 не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку (причини: підпис виконано під друкованим текстом розписки); встановити, чи відповідає час друкування тексту розписки від 05.10.2019 від імені ОСОБА_3 даті 05.10.2019, яка зазначена у даному документі, не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку (причини: стосується встановлення давності виконання тексту, виконаного електрофотографічним способом друку та пов`язані з визначенням віку нанесення штрихів, що виконані тонером; на документі відсутні власні індивідуалізуючі ознаки друкованого пристрою); встановити, чи виконаний підпис в рядку «Боржник», підпис у вигляді рукописного запису «Голубенко» в рядку «Свідок» та підпис у рядку «Свідок» ( ОСОБА_8 ) в той час, яким датована розписка та встановити фактичний час виконання підпису в рядку «Боржник», не уявляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку (причини: на аркуші розписки від 05.10.2019 відсутні морфологічні ознаки впливу умов не належного зберігання документів чи морфологічні ознаки штучного зістарювання; в реєстрі методик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України відсутні атестовані та зареєстровані методики, які дозволяють проводити дослідження зі встановлення давнини записів і підписів, виконаних не кульковою рукою, стрижень якої заправлено пастою).
Крім того, встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.04.2023 (справа №711/5299/21) задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення боргу, а саме: стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05.10.2019, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в сумі 5500000грн., витрати по сплаті судового збору 11350грн. та витрати, пов`язані з правовою допомогою 15000грн., а всього 5526350грн.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 06.09.2023 рішення суду першої інстанції змінено і викладено абзац другий резолютивної частини рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 10.04.2023 у справі №711/5299/21 у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в межах вартості спадкового майна в сумі 5500000 грн., судовий збір в сумі 11350 грн., витрати пов`язані із правовою допомогою в сумі 15000 грн.». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7000грн.
Постановою Верховного Суду від 25.09.2024 судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, постановлені по справі №711/5299/21, залишені без змін. Відповідно, судові рішення набрали законної сили.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року).
На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст. 205 ЦК України).
Як передбачено ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Таким чином, за результатами розгляду справи, суд вважає, що по справі відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 (за життя) не міг підписати правочин у формі розписки від 05.10.2019. Так, за дослідженим висновком експертизи №11151 від 24.02.2025 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 05.10.2019 від імені ОСОБА_3 , в рядку «Боржник» - виконано ОСОБА_3 . При цьому, у суду відсутні підстави вважати цей висновок експерта не належним і не допустимим доказом.
Також не є переконливими твердження позивача про те, що будучи у довірливих відносинах із ОСОБА_3 , останній, начебто, не міг укладати договір, отримувати в борг у відповідача грошові кошти, не повідомивши попередньо про такі свої наміри позивача. Встановлено, що безпосередньо позивач не була очевидцем подій стосовно укладання договору позики, оформлення розписки та отримання грошових коштів. При цьому, оригінал розписки мався у ОСОБА_2 і був ним долучений до цивільної справи №711/5299/21 (на цей час оригінал розписки знаходиться у справі №711/5979/23).
Під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що ОСОБА_2 використав чистий аркуш паперу із підписом ОСОБА_3 , на якому, як вказує позивач, ним був надрукований текст розписки, тобто, таким чином, підлаштувавши підпис ОСОБА_3 під викладений текст. 
Також, інформація про отримані ОСОБА_2 , протягом часу з 2018 року по 2019 рік, доходи, що надана органами пенсійного фонду та органами податкової служби на виконання ухвали суду від 01.12.2023 та, яка була досліджена в судовому засіданні, дані про те, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець (виписка з ЄДРПОУ від 27.09.2018), жодним чином не підтверджують факт відсутності у відповідача матеріальної можливості надати у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5500000грн. 
Крім того, на спростування доводів позивача, суд звертає увагу на обставини, які були й предметом з`ясування під час розгляду цивільної справи №711/5299/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, що оформлений розпискою від 05.10.2019 та докази, які були досліджені і їм була дана відповідна юридична оцінка, з огляду на зміст постанови Черкаського апеляційного суду від 06.09.2023 (зокрема, ОСОБА_3 не міг укласти договір, підпис у розписці не належить ОСОБА_3 , сумнівність походження розписки, ОСОБА_2 не володів такими коштами, розмір яких вказаний у розписці тощо). Беззаперечно встановлено, що у справі №711/5299/21 предметом позову був саме договір позики, оформлений розпискою від 05.10.2019. У цій справі встановлено правомірність спірного правочину, а тому суд приходить до переконання, що відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді справи №711/5979/23. 
З огляду на дотримання принципу правової визначеності, суд вбачає у діях позивача прагнення переглянути в межах цієї справи судове рішення, прийняте в іншій справі про стягнення з неї заборгованості, яке набрало законної сили, що не є допустимим. 
Таким чином, оскільки судом не встановлено підстав недійсності оспорюваного договору позики, оформленого розпискою від 05.10.2019, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним договору позики, оформленого розпискою від 05.10.2019, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана.
Повний текст рішення складений 09.03.2026.

Головуючий суддя        С.М. Позарецька