П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/15134/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - 
Мультян М.Б. 
Суддя-доповідач - Канигіна Т.С. 
17 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Канигіної Т.С. 
суддів: Слободонюка М.В. Кузьмишина В.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, а саме просив:
- визнати протиправними дії Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області щодо відмови у наданні інформації ОСОБА_1 на його запит від 14.10.2025 № 11-25;
- зобов`язати Жмеринську окружну прокуратуру Вінницької області надати ОСОБА_1 достовірну, точну та повну інформацію на його запит від 14.10.2025 № 11-25.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області щодо відмови у наданні інформації на запит позивача від 14.10.2025 №11-25 згідно із Законом України "Про доступ до публічної інформації".
ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.12.2025 в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.10.2025 позивач подав письмовий запит до відповідача про отримання публічної інформації, у якому просив надати повну назву посад та прізвище, ім`я, по-батькові посадових осіб Жмеринської окружної прокуратури, які прийняли рішення про об`єднання кримінальних проваджень, що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номерами №12025020140000174, №12025020140000175, №12025020140000183, №12025020140000184 та №12025020140000185 з кримінальним провадженням, яке внесене до ЄРДР за номером №12025020140000155.
Інформацію просив надати по кожному кримінальному провадженню окремо і зазначити номер кримінального провадження, внесеного в ЄРД, та прізвище, ім`я, по-батькові посадової особи Жмеринської окружної прокуратури, яка прийняла рішення про об`єднання цього кримінального провадження з кримінальним провадженням, внесеним до ЄРД за №12025020140000155.
Жмеринською окружною прокуратурою 15.10.2025 та 16.10.2025 надано відповідь на запит ОСОБА_1 (вих. №74-152-16 та № 52/1-1480ВИХ-25, 52/1-1496ВИХ-25).
Зокрема, Жмеринська окружна прокуратура зазначила, що інформація щодо назв посад та прізвищ, імен, по батькові посадових осіб Жмеринської окружної прокуратури, які прийняли рішення про об`єднання кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020140000174, №12025020140000175, №12025020140000183, №12025020140000184, №12025020140000185, з кримінальним провадженням № 12025020140000155, безпосередньо пов`язана з конкретним процесуальним рішенням у межах досудового розслідування. Відповідно, такі відомості належать до службової інформації у розумінні Кримінального процесуального кодексу України та не підлягають розголошенню стороннім особам згідно зі статтею 222 КПК України. 
Також зазначено, що розголошення інформації про фактичні обставини справи може спричинити істотну шкоду репутації та правам осіб, які не давали згоду на розголошення конфіденційних даних стосовно себе.
У зв`язку з цим повідомити прізвище, ім`я та по батькові прокурора, який прийняв рішення про об`єднання вищезазначених кримінальних проваджень, не вбачається можливим.
Одночасно заявнику роз`яснено, що відповідно до статей 303-307 Кримінального процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з порядком судового розгляду.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Суд першої інстанції виходив з того, що доступ до інформації, яка отримана у рамках реалізації процесуальних функцій та матеріалів, які створюються в рамках кримінального процесуального реагування на заяву про вчинення кримінального правопорушення, регулюється виключно положеннями КПК України.
За таких обставин дії відповідача щодо відмови надати позивачу інформацію на запит на інформацію №11-25 від 14.10.2025 вчинені на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що визначені законодавством України, у зв`язку з чим такі дії є правомірними.
V. ПРОВАДЖЕННЯ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, зазначаючи, що суд під час винесення оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для об`єктивного вирішення справи, виніс рішення, ґрунтуючись на неправильному застосуванні норм матеріального права та на висновках, які фактично не відповідали обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
За доводами скаржника, йому не зрозуміло чому інформація про об`єднання кримінальних проваджень та про процесуальних керівників є відкритою, при цьому як інформація про прізвище, ім`я, по-батькові та займану посаду працівників прокуратури, які прийняли рішення про об`єднання кримінальних проваджень, доступ обмежений. Така непослідовність відповідача вказує на умисне приховування інформації та на неправомірну відмову у наданні інформації скаржнику на його запит від 14.10.2025 №11-25. 
Крім того зазначає, що висновки суду першої інстанції, які викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, оскільки відповідач не довів те, що запитувана скаржником інформація належить до таємної інформації. 
Також суд першої інстанції не застосував нормативно-правові акти, які підлягали застосуванню, зокрема щодо "трискладового тесту" в разі обмеження доступу до інформації.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що Жмеринською окружною прокуратурою роз`яснено заявнику щодо інформації про процесуальні дії у межах досудового розслідування, у тому числі про прийняті процесуальні рішення. Також зазначено, що хоча і створена інформація органом державної влади, проте, не є публічною інформацією у розумінні Закону, оскільки порядок доступу до неї регулюється спеціальним процесуальним законодавством - Кримінальним процесуальним кодексом України.
VІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та до інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).
Статтею 1 Закону № 2939-VI передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Такі випадки встановлені частиною першою статті 6 цього Закону, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до статті 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Водночас, види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону № 2939-VI, у частині другій якої встановлено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
При цьому визначення таємної інформації міститься у статті 8 Закону № 2939-VI та означає інформацію, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.
Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.
Згідно зі статтею 9 Закону №2939-VI відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.
Відповідно до статті 10 Закону №2939-VI кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася.
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації (стаття 12 Закону № 2939-VI).
Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що до розпорядників інформації належать суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідно до статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно з частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина друга статті 22 Закону № 2939-VI).
У частинах четвертій та п`ятій статті 22 Закону № 2939-VI наведено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Положеннями статті 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, частиною другою статті 7 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені частиною першою статті 29 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Загалом можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї.
Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Ці вимоги називають "трискладовим тестом", який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.
Отже, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації "трискладового тесту".
Положення частини другої статті 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі "трискладового тесту".
Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник у листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, у чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності сукупності всіх трьох підстав "трискладового тесту" означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 30.01.2020 у справі №806/1959/16, від 17.02.2020 у справі №826/8891/16, від 05.03.2020 у справі №823/1811/16, від 06.08.2020 у справі №440/3005/19 та випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №9901/249/19, у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 640/21008/18.
Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.
Згідно з частиною першою статті 221 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається
Відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим (частина перша статті 222 КПК України).
У частині другій статті 214 КПК України передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Офісом Генерального прокурора за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, Державним бюро розслідувань, органом Бюро економічної безпеки України
За приписами абзацу другого частини третьої статті 290 КПК України відкриття матеріалів досудового розслідування, що містяться в інформаційно-комунікаційній системі досудового розслідування, здійснюється шляхом надання доступу до них або надання електронних копій таких матеріалів, засвідчених в установленому порядку.
VIІ. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку незгодою позивача із відмовою відповідача у наданні інформації на його запит від 14.10.2025 (вх. №11-52).
Отже, спірним питанням у цій справі є наявність або відсутність у позивача, як заявника у кримінальному провадженні, права на отримання на підставі Закону України "Про доступ до публічної інформації" інформації, що міститься в рамках кримінального провадження.
Системний аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона за своєю суттю є заздалегідь створеним та зафіксованим на певному матеріальному носії інформаційним продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання покладених на нього функцій.
Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити нову інформацію, за винятком випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але відповідно до законодавства зобов`язаний нею володіти.
При цьому законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту. Також встановлено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема у відповіді про відмову в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу такої відмови.
Закон № 2939-VI, гарантуючи доступ до публічної інформації, не може слугувати альтернативним способом отримати інформацію, режим доступу до якої є предметом спеціального правового регулювання.
Внесення відомостей до Єдиний реєстр досудових розслідувань є юридичним фактом, з яким процесуальний закон пов`язує початок досудового розслідування. Наведені правовідносини регулюються, зокрема, положеннями Кримінального процесуального кодексу України та підзаконними нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання.
Таким чином, доступ до інформації, що втримується або створюється у зв`язку зі здійсненням досудового розслідування, може бути забезпечений лише з дотриманням вимог спеціального законодавства, яке регулює відповідні правовідносини.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 826/7244/18 та у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 806/3155/17, від 21.01.2021 у справі № 160/7938/19.
З урахуванням вищезазначеного, відповідачем доведено, що доступ до інформації може бути обмежений. За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою.
У зв`язку з чим доводи скаржника про недотримання відповідачем "трискладового тесту" спростовуються вищенаведеним.
VIII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відсутні підстави для його скасування, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Канигіна Т.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Слободонюк М.В.   Кузьмишин В.М.