Справа № 523/8800/23
Провадження №2/523/2471/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2026 р. м.Одеса  

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Далеко К.О.,
за участю секретаря судового засідання - Дяченко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 523/8800/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 
ВСТАНОВИВ:
І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.
18.05.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та просить: 
- виділити ОСОБА_1 у особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., вартітю 856 616,00 грн;
- виділити ОСОБА_3 у особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., вартістю 776 680,00 грн., та гараж інвентарний номер 339/1-14, розташований на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , вартістю 82 804,00 грн.
Обгрунтовано позов тим, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, спільно придбали майно, яке є предметом поділу у даній справі, а саме: - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м.; - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м.; - гараж інвентарний номер 339/1-14, розташований на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 . На теперішній час між сторонами виникли спірні стосунки, відповідач чинить позивачу всілякі перешкоди у володінні та користуванні спільним нерухомим майном, змінивши замки вхідних дверей квартир, гаражу, та здаючи їх в оренду третім особам, без згоди позивача, а грошові кошти які отримує в оренду, привласнює. Згідно висновку експерта №24/23 від 02.05.2023 року судової оціночно-будівельної експертизи, виконаної судовим експертом Рапач К.В.: ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., становить 856 616,00 грн; ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., становить 776 680,00 грн.; ринкова вартість гаража інвентраний номер 339/1-14, розташованого на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , становить 82 804,00 грн. З огляду на недосягнення порозуміння, позивач вимушена звернутия за захистом своїх прав до суду, оскільки вирішити спір в добровільному порядку відповідач не бажає. 
ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою судді від 25.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 26.01.2024 року постановлено звернутись до компетентного суду Республіки Молдова з судовим дорученням про правову допомогу згідно договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах та Інструкції «Про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», затвердженою наказом МЮУ та ДСА України від 27 червня 2008 року №1092/5/54, та зупинено провадження у справі до надходження відповіді від компетентного суду Республіки Молдова. 
Ухвалою суду від 23.10.2024 року поновлено провадження у справі, призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.
Ухвалою суду від 13.11.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої Ірини Іванівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу спірної квартири та всі документи, які слугували підставою для його укладення . 
Ухвалою суду від 28.11.2024 року постановлено звернутись до компетентного суду Республіки Молдова з судовим дорученням про правову допомогу згідно договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах та Інструкції «Про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», затвердженою наказом МЮУ та ДСА України від 27 червня 2008 року №1092/5/54 та доручено компетентному суду Республіки Молдова, юрисдикція якого розповсюджується на територію місця мешкання відповідача вчинити окремі процесуальні дії та зупинено провадження у справі до надходження відповіді від компетентного суду Республіки Молдова. 
Ухвалою суду від 15.09.2025 року поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.
Ухвалою суду від 24.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
ІІІ. Позиції сторін.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Вдовіченко Г.М. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, пояснила що предметом розгляду судом є спір про поділ майна подружжя. Правовідносини сторін регулюється положеннями Цивільного та Сімейного кодексів України. Позивач надала до суду вартість майна подружжя, та просить поділити майно саме за варіантом, який нею запропонований, а саме: - виділити ОСОБА_1 у особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., вартітю 856 616,00 грн; - виділити ОСОБА_3 у особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., вартістю 776 680,00 грн., та гараж інвентраний номер 339/1-14, розташований на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , вартістю 82 804,00 грн. Такий поділ майна відповідає принципу рівності поділу, виходячи із вартості майна. Саме в такому порядку наразі сторони користуються спільним майном, тому саме такий поділ буде відповідати інтересам обох сторін. Квартира АДРЕСА_1 перебуває у володінні та користуванні позивача ОСОБА_4 , тому у випадку виділення цієї квартири їй, у останньої не буде необхідності додатково звертатися до суду з питанням вселення в квартиру.
У судове засіданні відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, на кожне судове засідання. 
Також, враховуючи реєстрацію місця проживання відповідача в АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , суд в порядку ст. 498 ЦПК України, звернувся до компетентного суду Республіки Молдова з судовим дорученням про правову допомогу згідно договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах та інструкції «Про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», затвердженою наказом МЮУ та ДСА України від 27 червня 2008 року №1092/5/54.
Суд доручив компетентному суду Республіки Молдова, юрисдикція якого розповсюджується на територію місця мешкання відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_5 ), вчинити такі процесуальні дії:
1) вручити відповідачу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю м.Бєльці, Республіки Молдова позовну заяву з додатками.
2) допитати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя м. Бєльці Республіки Молдова, в якості відповідача у справі щодо поділу майна подружжя, поставивши йому наступні питання: 
- чи визнає відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позовні вимоги по вищезазначеному позову? Повністю або частково, в якій частині?
- якщо відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позов не визнає, зазначити з яких підстав, роз`яснити йому право на подання доказів на підтвердження своїх доводів.
- чи бажає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приймати участь у розгляді справи? Якщо ні, то чи згоден на розгляд справи у його відсутність? 
3) роз`яснити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю м. Бєльці Республіки Молдова, що йому встановлено строк п`ятнадцять днів, з дня вручення йому копій матеріалів позову, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, а також зустрічну позовну заяву. 
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
4) прийняти від відповідача ОСОБА_2 письмові пояснення та документи, докази, які він вважає за потрібне долучити до справи.
5) роз`яснити ОСОБА_3 , що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження та робота судів, тому після виконання судового доручення, судом відбудеться розгляд справи за наявними матеріалами, навіть у разі його не явки до судового засідання Суворовського районного суду м. Одеси.
Згідно протоколу судового засідання Суда Бельці, Центрального судового сектора від 15 травня 2025 року, справа №27-3/2025:
- у судове засідання відповідач ОСОБА_3 з`явився, йому були вручені матеріали позову; відповідач повідомив, що не визнає позов з тієї причини, що у них з позивачкою у 2022 році була домовленість здійснити поділ майна в порядку мирової угоди. Зокрема, квартира, на яку претендує позивачка у справі, мала залишитися йому, а інша квартира та гараж, повинні були залишитися за нею. Вказав також, що через війну в Україні не може приїхати в судове засідання і не погоджується, щоб справа розглядалася за його відсутності.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження та робота судів.
У ст. 251, 252 ЦПК України відсутні такі підстави для зупинення провадження у справі, як воєнний стан.
З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для не розгляду даної цивільної справи, або зупинення провадження, до закінчення воєнного стану.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача. 
Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України, в дати явки представника позивача у судове засідання. 
ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який був зареєстрований 10 лютого 2007 року Службою цивільного стану м.Бєльці Республіки Молдова, та розрваний 12 серпня 2022 року у суді Бєльці, акт про розлучення №329 від 15 вересня 2022 року в ЗАЦС м.Бєльці Республіка Молдова. 
За час перебування у шлюбі, сторонами було набуто у власність майно, у спільну часткову власність, та спільну сумісну власність. 
За договором купівлі-продажу від 06.07.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горда І.В., реєстровий № 1394, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули у спільну часткову власність в рівних частках по частці кожному квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м. 
За договором купівлі-продажу від 03.06.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Пачевою І.І., реєстровий № 1499, ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м. 
Згідно Висновку судового експерта Рапач Костянтина Васильовича, судової оціночно-будівельної експертизи від 02.05.2023 №24/23:
- ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , складає 776 680,00 грн. або 21239,0 доларів США;
- ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , складає 856 616,0 грн. або 23 425,0 доларів США;
- ринкова вартість гаражу, виготовленого з металу, інвентарний номер 339/1-14, розташованого на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , складає 82804,0 грн. або 7542,0 доларів США. 
Суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, а також правовідносини щодо поділу майна співвласників спільної часткової власності, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.  
Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що, «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому, не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
За даних обставин, матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м., придбана ОСОБА_3 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому належить сторонам на права спільної сумісної власності, і в силу положень ч.1 ст. 70 СК України їх частки в праві власності на це майно є рівними, тобто по частці, питання про відступ від рівності часток подружжя перед судом не ставилось. 
В свою чергу, при придбанні квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м., сторони визначили одразу частки у спільній власності на це майно, по , тому на таке майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а поширюється режим спільної часткової власності. 
Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Порядок здійснення права спільної часткової власності визначений статтею 358 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч.1 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).
Таким чином, законодавець чітко передбачив порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема:
- співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, у тому числі уклавши нотаріально посвідчений договір;
- співвласник може вимагати надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації;
- співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, із дотриманням пеерважного права купівлі частки іншого співвласника;
- співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Також, законодавець у статті 365 ЦК України передбачив механізм припинення права особи на частку у спільному майні, за рішенням суду, на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
За обставин даної справи, позивач просить поділити спільне майно подружжя, шляхом виділу їй у власність квартири, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, а відповідачу виділити квартиру, яка надежить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Разом із тим, суд констатує, що такий порядок поділу належного сторонам майна, не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки внаслідок набуття сторонами квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м., у спільну часткову власність, вона не набула статусу спільного сумісного майна подружжя. 
Суд зазначає, що виділення позивачу ОСОБА_1 у особисту приватну власність квартири АДРЕСА_1 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, як позивач просить у позові, призведе до припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні.
Разом із тим, припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні, можливе лише в порядку ст. 365 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про це, із доведенням складових п. 1-4 ч.1 ст. 365 ЦК України, а також виконанням ч.2 ст. 365 ЦК України – попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, чого не дотримано позивачем.
З огляду на викладене, суд відмовляє позивачу ОСОБА_1 у поділі майна подружжя, за її варіантом поділу, оскільки він позбавлений нормативного та доказового обгрунтування.
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) зазначено, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18 (провадження № 61-20433св21).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд враховує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Разом із тим, наведені висновки Верховного Суду не є релевантними до спірних правовідносин, внаслідок набуття сторонами майна із різними режимами власності.
Фактично, спільним сумісним майном подружжя, за наведених обставин, є лише квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м.
Що стосується заявленого до поділу гаража інвентраний номер 339/1-14, розташованого на прибуднковій території будинку АДРЕСА_3 , то суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів належності його на праві власності сторонам.
Сторона позивача надал суду лише копію Договору 339/1-14 від 01.12.2014 року про надання послуг з прибирання прилеглої до тимчасової конструкції (гаражу) території, який укладений між ОСОБА_3 та КП «ЖКС «Пересипський».
Разом із тим, наведений договір не підтверджує право власності ОСОБА_3 на гараж, який згідно договору віднесений до тимчасової конструкції. 
З огляду на викладене, сторона позивача не надала суду доказів права власності подружжя на гараж інвентарний номер 339/1-14, розташованого на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , що виключає його включення до спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу. 
У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.
Схожий висновок викладено у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21, а також у пункті 70 постанови Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №752/18272/18. 
Таким чином, суд по даній справі дійшов наступних висновків:
- суд залишає квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м. в спільній частковій власності, по частці кожному, оскільки доказів можливості її поділу в натурі, суду не надано. В свою чергу, сторона позивача, заявляючи вимоги про виділення цієї квартири у власність відповідача, не ставила питання про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на цю річ, із наданням доказів можливості сплати відповідачем компенсації, із урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 10.12.2025 року у справі № 466/2128/23; 
- квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 33,9 кв.м, житловою площею 16,3 кв.м., не підлягає поділу як майно подружжя, оскільки сторони при набутті права власності на неї визначили одразу частки у спільній власності на це майно, по . Припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на частку в квартирі може бути здійснено в порядку статті 365 ЦК України;
Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 
V. Судові витрати. 
Згідно положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 883,40 грн. судового збору та витрати з оплати висновку № 24/23 судової експертизи в розмірі 1750,00 грн.
Керуючись статтями 5, 12, 13, 81, 82, 141, ч.4 ст.206, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково. 
В порядку поділу спільного майна подружжя:
- визнати за    ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м.
- визнати за  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м.
У задоволенні позову в іншій частині – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП НОМЕР_2 на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , сплачені судові витрати:
- судовий збір в розмірі 3 883,40 грн.
- витрати з оплати висновку №24/23 судової експертизи в розмірі 1750,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 18.02.2026 року, у зв`язку із тривалою та періодичною відсутністю в суді світла. 

Суддя:         К.О. Далеко