ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/784/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/16930/25 Категорія: 310020000 	Пересунько Я.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Черкаси :
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О. М., Василенко Л. І., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 лютого 2026 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,- 

в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову до досягнення дитиною повноліття.
Позов обґрунтовано тим, що 23 жовтня 2024 року Соснівським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення у справі № 711/3842/24 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу проживає з позивачем.
Усі витрати на утримання, харчування, лікування, одяг, шкільні потреби, розвиток, транспорт та інші необхідні потреби дитини несе виключно позивач. Відповідач матеріальної допомоги добровільно не надає, участі у вихованні та забезпеченні дитини фактично не бере.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 лютого 2026 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 грудня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його до суду апеляційної інстанції, вказуючи, що судове рішення не є законним.
Основним аргументом апеляційної скарги є те, що суд неповно з`ясував обставини справи, зокрема, те, що позивач проживає з дитиною в Ірландії, і на проживання там, потрібні значно більші затрати ніж в Україні.
Не враховано реальний дохід відповідача (8 000,00 грн за його власними словами), можливість відповідача працювати та заробляти більше (молодий, освічений, працював за кордоном). Також відсутні докази утримання відповідачем матері-інваліда.
Відповідач жодної допомоги на утримання дитини не надає, участі у вихованні не приймає.
Скаржниця просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою (ч.1 ст. 368 ЦПК України).
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 16 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 305.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 23 жовтня 2024 року у справі № 711/3842/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дитину.
Згідно із здобутими судом доказами, отриманими з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, сторони не мали доходів у виді заробітної плати за 2025 рік.
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають наступне правове рулювання.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
У відповідності до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав ; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають істотне значення.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
З наведених норм права та практики ЄСПЛ вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Дослідивши матеріали справи та всі докази в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повній мірі з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам позовної заяви, наданим позивачкою доказам та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 аліментів саме в розмірі частини на утримання неповнолітньої дитини. 
Враховується, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Суд взяв уваги матеріальний стан сторін (кожен із них офіційно не працює), потреби дитини, дійшов вірного висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 грудня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що відповідач може сплачувати аліменти в розмірі частини. При цьому, проживання позивача в Ірландії разом з дитиною і вказівка, що там життя є значно дорожчим, є її свідомим вибором і не свідчить про те, що відповідач повинен сплачувати аліменти саме в такому розмірі.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням, яке за результатами перегляду судом апеляційної інстанції є таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381, 84 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 лютого 2026 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді