ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 705/4743/25 Суддя (судді) першої інстанції: Годік Л.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з адміністративним позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України, в якому просила: визнати протиправною та скасувати постанову Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України серії ПН МЧК 002246 від 01.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 203 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з об`єктивних причин не має можливості оформити новий паспорт у закордонних дипломатичних установах країни походження. Відтак, проживання позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон термін дії якого закінчився, не створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою ст.203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання в Україні. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2025 року позовні вимоги - задоволено.
Скасовано постанову Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України серії ПН МЧК 002246 від 01.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 203 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн.
Справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою ст. 203 КУпАП, відносно ОСОБА_1 - закрито.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки строк дії паспорту позивача закінчився, тому з 17.06.2023 він є недійсним. Відтак, проживаючи на території України з простроченим паспортом, громадянка ОСОБА_1 допустила порушення частини двадцять другої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, за що передбачена відповідальність за частиною другою ст. 203 КУпАП. 
Оскільки ОСОБА_1 визнала свою провину, так як вона в добровільному порядку сплатила призначений їй штраф у розмірі 3400 грн., що підтверджується квитанцією №6185675 від 01.08.2025, тому відсутні підстави для скасування винесеної постанови.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем вказано, що проживання позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон термін дії якого закінчився, не створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою ст.203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання в Україні.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, уповноваженою посадовою особою (начальником відділу) Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Школенком В.А. винесено постанову ПН МЧК 002246 від 01.08.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 203 КУпАП у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. 
Підставою для винесення спірної постанови слугувало те, що 01.08.2025 була виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_1 , яка проживала на території України за недійсними документами, а саме: по паспорту громадянина Російської федерації 73 0715439, термін дії якого закінчився 16.06.2023, чим порушила п. 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Не погоджуючись з вказаною постановою та вважаючи свої права порушеними, остання звернулась з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини виключають наявність вини чи недбалості зі сторони позивача, з огляду на політичну ситуацію в Україні, припинення політичних відносин між Україною та Російською федерацією, припинення діяльності на території України російського консульства, тому позивач об`єктивно, з незалежних від неї причин наразі позбавлена можливості здійснити обмін паспортного документа.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (надалі - Закон №3773-VI).
Відповідно до п. 6 частини першої статті 1 Закону №3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно зі статті 2 Закону №3773-VI правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.
У відповідності до частини першої статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно статті 9 цього Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
У розумінні частини сімнадцятої статті 1 Закону №3773-VI посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до частини двадцять другої статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.
У силу вимог частини шістнадцятої статті 1 Закону №3773-VI паспортний документ іноземця це документ, що виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
Таким чином, з аналізу положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вбачається, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.
Згідно частини другої статті 17 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, іноземець або особа без громадянства та приймаюча сторона для продовження строку перебування в Україні подають письмові звернення не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.
Разом з тим, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який продовжено.
Відповідно до Указу Президента України № 64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
При цьому, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.
Відповідно, консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні із 24.02.2022 не функціонують, що унеможливлює отримання відповідних документів.
Як свідчать матеріали справи, що позивач є громадянкою російської федерації та має закордонний паспорт громадянина російської федерації, виданий 06.06.2013, термін дії якого закінчився 16.06.2023.
У той же час, колегія суддів враховує, що у позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умань народилася дочка - ОСОБА_5 та згідно прийнятого 07.02.2023 в УДМС у Черкаській області рішення, донька набула громадянство України та була зареєстрована громадянкою України. 
Втім, зважаючи на те, що термін дії паспорту позивача закінчився 16.06.2023, тобто на період повномаштабного вторгнення Російської федерації на територію України, відтак позивач об?єктивно не мала можливості виїхати з країни до Російської федерації з метою поновлення строку дії її паспорта. 
При цьому, 02.12.2022 позивачу було видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , орган видачі 7101, дата закінчення дії 02.12.2032.
У свою чергу, механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321).
Однак, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, передбачена адміністративна відповідальність у частині першій ст. 203 КУпАП.
Відтак, факт наявності у позивача діючої посвідки на постійне проживання в Україні визнається відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 вважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.
Посилання апелянта щодо визнання позивачем своєї провини та добровільної сплати штрафу колегія суддів оцінює критично, так як добровільна сплата штрафу у день винесення постанови, не позбавляла права позивача скористатись своїми правами та оскаржити вказане рішення до суду після отримання відповідної консультації фахівця у галузі права.
Статтею 18 КУпАП встановлено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
З огляду на вказане, позивач розраховувала на законність перебування на території України, з огляду на посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 та той факт, що остання позбавлена можливості отримати документ про продовження терміну дії паспорту громадянина Російської федерації з незалежних від неї причин.
Враховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :
Апеляційну скаргу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко 

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко