Справа № 209/1196/26
Провадження № 2-а/209/17/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді Левицької Н.В.,
за участі секретаря судового засідання Погрібної О.В.,
позивач: не з`явився,
відповідач: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №384-ССЗ від 17.02.2026, - 

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2026 року ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) засобами поштового зв`язку скерував до суду адміністративний позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення № 384-ССЗ від 17.02.2026. Позов отримано судом 11 березня 2026 року.
Зміст позовних вимог.
17 лютого 2026 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковник ОСОБА_2 , виніс постанову № 384-ССЗ, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на нього штраф у розмірі 34 000,00 грн. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 будучи директором ТОВ «ТМ Клевер», не подав до територіального центру комплектування та соціальної підтримки звіт про наявність транспортних засобів і техніки до 20 грудня 2025 року, чим порушив частину 3 статті 210-1 КУпАП.
Позовні вимоги позивач мотивував тим, що він дійсно є директором ТОВ «ТМ Клевер» та що на підприємстві починаючи з 2024 року обліковується лише один працівник - сам позивач, що підтверджується податковою звітністю та відомостями про нарахування заробітної плати. 
Відповідно до пункту 15 Положення про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою КМУ № 1921 від 28.12.2000 року, позивач щороку своєчасно подавав до ІНФОРМАЦІЯ_2 інформацію про наявність у ТОВ «ТМ Клевер» транспортних засобів і техніки, їх технічний стан, а також про громадян, які працюють на підприємстві на таких транспортних засобах і техніці, за встановленою формою. Однак у жовтні 2025 року переніс інфаркт і перебував у лікувальних закладах, через що не мав можливості подати звіт до 20 грудня 2025 року, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого КНІ КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги».
Також ОСОБА_1 у позові звертає увагу, що в оскаржуваній постанові №384-ССЗ від 17.02.2026 року як нормативний акт, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, відповідач послався на пункт 15 Положення про військово-транспортний обов`язок. Це Положення визначає порядок виконання військово-транспортного обов?язку для задоволення потреб Збройних Сил на особливий період транспортними засобами і технікою, їх повернення під час демобілізації та компенсації шкоди, завданої транспортним засобам і техніці внаслідок їх залучення під час мобілізації. Згідно Пункт 5 Пооження передбачає, що посадові особи та громадяни несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язку відповідно до закону. Разом з цим п. 7 визначає порядок виконання обов`язку: у мирний час - ведення військового обліку та забезпечення мобілізаційної готовності; в особливий період - передача транспортних засобів і техніки підприємствами, установами, організаціями та громадянами для задоволення потреб військових формувань. 
Адміністративна відповідальність у межах військово-транспортного обов`язку в особливий період пов`язується саме із невиконанням обов`язку щодо передачі транспортних засобів і техніки для потреб військових формувань. Натомість у постанові йому ставиться у вину неподання звіту до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк до 20 грудня 2025 року, що на думку позивача, не відповідає змісту пункту 15 Положення.
Крім того, позивач звертає увагу, що оскаржувана постанова не містить конкретної дати, часу та місця вчинення адміністративного правопорушення, зазначеного в ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а лише констатує його вчинення в «особливий період».
Просить суд скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 384-ССЗ від 17 лютого 2026 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Рух справи, позиція відповідача.
22 липня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Слухання справи по суті призначено на 02 квітня 2026 року.
Відповідно до довідки Дніпровського районного суду міста Кам`янського, 12 квітня 2026 року ухвалу про відкриття провадження у справі із прикріпленими до неї файлами, було надіслано до електронного кабінету відповідача, та доставлено 13.03.2026.
Також ухвалу про відкриття провадження у справі із долученими до неї додатками відповідачем отримано 25.03.2026 засобами поштового зв`язку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення № відправлення R067122017700.
Відповідач своїм правом на подачу відзиву у визначений судом строк не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надав. Згідно з частиною 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Водночас слід зазначити, що відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 07.04.2026 та переданий судді о 14 год. 40 хв., судом не враховується, оскільки такий відзив поданий після закінчення розгляду справи.
Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. 
Представник позивача звернув увагу суду на те, що стаття 210-1 Кодекс України про адміністративні правопорушення має бланкетну диспозицію, тобто відсилає до норм спеціального законодавства у сфері оборони та мобілізації. Водночас, на його думку, оскаржувана постанова не відповідає вимогам закону, оскільки не містить посилання на конкретну норму законодавства, на підставі якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, натомість в оскаржуваній постанові як правову підставу притягнення до адміністративної відповідальності зазначено пункт 15 Положення № 1921, який є підзаконним нормативно-правовим актом та не встановлює адміністративної відповідальності.
Крім того, позивач просив суд врахувати його доводи щодо наявності поважних причин несвоєчасного подання інформації до ІНФОРМАЦІЯ_3 , посилаючись на відсутність реальної можливості вчинити такі дії у встановлений строк. Зокрема, позивач зазначив, що є єдиним працівником товариства, з жовтня 2025 року перебував у тяжкому стані здоров`я, проходив стаціонарне та амбулаторне лікування у кардіологічному відділенні, та лише після проведеної йому операції та стабілізації стану здоров`я 12.02.2026 подав відповідачу відомість станом на 20 грудня 2025 року.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив,.
Суд розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши позивача та його представника, проаналізувавши зібрані по справі докази та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ТМ Клєвєр» код ЄДРПОУ 44601753 є ОСОБА_1 (а.с.10).
Починаючи з 2024 року на підприємстві обліковується один працівник, що підтверджується податковою звітністю ТОВ «ТМ Клєвєр», зокрема: податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку а також сум нарахованого єдиного внеску; відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (а.с.12-15).
Відомість про наявність транспортних засобів і техніки, їх технічний стан, а також про громадян, які працюють на підприємствах, установах та організаціях на таких транспортних засобах і техніці станом на 18 грудня 2024 року, було подано ТОВ «ТМ Клєвєр» до ІНФОРМАЦІЯ_4 19.12.2024 року. Факт подання підтверджується відміткою про прийняття (а.с.16). 
Відомість станом на 20 червня 2025 року було подано 20.06.2025 року, що також підтверджується відміткою про прийняття (а.с.17). 
Відомість станом на 20 грудня 2025 року подано 12.02.2026 року, з відміткою про прийняття (а.с.18).
17.02.2026 року офіцером ІНФОРМАЦІЯ_1 , капітаном ОСОБА_3 , відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №384. 
Згідно протоколу, відповідно до п. 15 «Положення про військово-транспортний обов`язок, - затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 2000 р. №1921 (в редакції постанова КМУ від 17 червня 2015р. №405) керівники підприємств, установ та організацій подають територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки щороку до 20 червня та 20 грудня інформацію про наявність транспортних засобів і техніки, їх технічний стан, а також про громадян, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях на таких транспортних засобах і техніці, за формою згідно з додатком 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «ТМ`КЛЄВЄР» зареєстроване та здійснює свою діяльність з 04.01.2022 року. Товариство з обмеженою відповідальністю «ТМ`КЛЄВЄР» не подав звіт про наявність транспортних засобів і техніки, їх технічний стан, а також про громадян які працюють на підприємствах, в установах та організаціях на таких транспортних засобах і техніці, за формою згідно з додатком 1, який мав подати до 20.12.2025 року. Наказом №01 від 04.01.2022 року виданого на підставі рішення засновника ТОВ «ТМ`КЛЄВЄР» директором призначено ОСОБА_1 .
Дії ОСОБА_1 , 1970р.н. кваліфіковано за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (Порушення законодавства про оборону мобілізаційну підготовку та мобілізацію вчинене в особливий період).
ОСОБА_1 виклав свої пояснення в протоколі та вказав, що не мав можливості, бо знаходився на лікарняному.
17.02.2026 року постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , полковника ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на суму 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень.
Згідно із зазначеною постановою, т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 встановлено, що пункт 15 Положення про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1921 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 405), передбачає обов`язок керівників підприємств, установ та організацій щороку до 20 червня та 20 грудня подавати територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки інформацію про наявність транспортних засобів і техніки, їх технічний стан, а також про громадян, які працюють на таких транспортних засобах і техніці, за формою, встановленою додатком 1. Водночас директор ТОВ «ТМ Клєвєр» ОСОБА_1 не подав зазначений звіт, який мав бути поданий до 20 грудня 2025 року.
Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.
Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України
Згідно із ст. 2 ч.1 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
За змістом ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Так, стаття 210-1 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Відповідальність за ч.1 ст.210-1 КУпАП передбачена за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, та тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідальність за ч.2 ст.210-1 КУпАП передбачена за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, та тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятисот до семисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За ч.3 ст.210-1 КУпАП відповідальність передбачена за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, та тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Об`єктом даного правопорушення є суспільні відносини у сфері оборони, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Об`єктивна сторона виражається в діях або бездіяльності, що порушують вимоги законодавства у сфері оборони, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Суб`єктами правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП можуть бути призовники, військовозобов`язані, резервісти, а також посадові особи, які порушили відповідні норми.
Суб`єктивна сторона виражається як в умисній формі вини так і необережності.
Водночас, частина 3. ст. 210-1 КУпАП є бланкетною нормою, а тому при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.
Відповідно до Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій
Згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.
Отже, 12.02.2026 (дата виявлення правопорушення) діяв особливий період.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Згідно ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою і поширюється на центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, у тому числі на залізниці, порти, пристані, аеропорти, нафтобази, автозаправні станції дорожнього господарства та інші підприємства, установи і організації, які забезпечують експлуатацію транспортних засобів, а також на громадян - власників транспортних засобів.
На підставі ст. 26 ч.2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оборону» підприємства, установи та організації усіх форм власності здійснюють згідно із законодавством заходи щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Мобілізаційна підготовка - комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період ( ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Військово-транспортний обов`язок є складовою частиною мобілізаційної підготовки і мобілізації в державі та включає в себе проведення заходів, пов`язаних з військовим обліком, завчасною підготовкою, перевіркою готовності до передачі та передачею в особливий період транспортних засобів і техніки військовим формуванням
Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію підприємства, установи і організації зобов`язані:
- планувати і здійснювати заходи щодо розробки мобілізаційних планів та підготовки до виконання покладених на них мобілізаційних завдань (замовлень) і забезпечувати поставку продукції згідно з укладеними договорами (контрактами) та надавати звіти з цих питань відповідним органам виконавчої влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування, які є замовниками мобілізаційних завдань (замовлень);
- у разі їх ліквідації (реорганізації) своєчасно сповіщати про це відповідні органи державної влади, інші державні органи та органи місцевого самоврядування, з якими укладено договори (контракти) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень);
- здійснювати під час мобілізації заходи щодо переведення виробництва (діяльності) на функціонування в умовах особливого періоду;
- утримувати в належному стані техніку, будівлі, споруди та об`єкти інфраструктури, що належать для передачі в разі мобілізації Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту або призначені для спільного з ними використання у воєнний час;
- сприяти територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінню та/або регіональним органам Служби безпеки України, відповідному підрозділу Служби зовнішньої розвідки України у їхній роботі в мирний час та в особливий період;
- забезпечувати своєчасне прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою - п`ятою статті 22 цього Закону, на збірні пункти та до військових частин;
- забезпечувати в разі мобілізації доставку техніки на збірні пункти та у військові частини згідно з мобілізаційними завданнями (замовленнями);
- здійснювати заходи щодо підготовки до розгортання спеціальних формувань, призначених для передачі в разі мобілізації до Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, розгортання та передачі їх в особливий період згідно з мобілізаційними планами;
- надавати під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні та інші матеріально-технічні засоби Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту згідно з мобілізаційними планами з наступним відшкодуванням їх вартості в порядку, встановленому законом;
-створювати та утримувати мобілізаційні потужності, створювати і зберігати мобілізаційний резерв матеріально-технічних і сировинних ресурсів згідно з мобілізаційними завданнями (замовленнями);
- забезпечувати формування і ведення страхового фонду документації на продукцію мобілізаційного та оборонного призначення;
- вести військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та в особливий період і надавати звітність з цих питань відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування в установленому порядку;
- надавати відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування інформацію, необхідну для планування і здійснення мобілізаційних заходів;
- утворювати мобілізаційні підрозділи та призначати працівників з питань мобілізаційної роботи;
- сприяти своїм працівникам, які є резервістами, у виконанні ними обов`язків служби у військовому резерві та своєчасному їх направленню до органів військового управління, військових частин;
- у разі реєстрації (перереєстрації), переобладнання чи зняття з обліку транспортних засобів, що можуть бути призначені для доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, подавати до відповідних органів та підрозділів, що згідно із Законом України «Про дорожній рух» здійснюють державну реєстрацію та облік транспортних засобів, документи з відміткою відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про взяття їх на військовий облік (зняття з військового обліку).
Згідно з п.15 «Положення про військово-транспортний обов`язок», затвердженого Постановою КМУ №1921 від 28 грудня 2000 року, керівники підприємств, установ та організацій подають територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки щороку до 20 червня та 20 грудня інформацію про наявність транспортних засобів і техніки, їх технічний стан, а також про громадян, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях на таких транспортних засобах і техніці, за формою згідно з додатком 1.
Відповідно до п. 8 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого Постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року, організація військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях покладається на відповідних керівників. Обов`язки з ведення військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах ,в установах та організаціях покладаються на працівників служби персоналу, служби управління персоналом (далі-служба персоналу). У разі відсутності штатної одиниці служби персоналу обов`язки з ведення військового обліку покладаються на особу, яка веде облік працівників в державному органі, органі місцевого самоврядування, на підприємстві, в установі, організації. Працівники з питань мобілізаційної роботи або мобілізаційних підрозділів (за наявності) безпосередньо організовують роботу з бронювання військовозобов`язаних та контролю за станом ведення військового обліку.
Отже, аналізуючи наведені положення, подання територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки інформації є виконанням військово-транспортного обов`язку в певній частині, який покладається на керівників підприємств, установ та організацій.
Невиконання або несвоєчасне виконання такого обов`язку є порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію та може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 210-1 Кодекс України про адміністративні правопорушення.
Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що позивач не заперечує факту неподання у строк до 20.12.2025 відомості до ІНФОРМАЦІЯ_6 , передбаченої законодавством про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Водночас позивач просить суд врахувати, що у 2024 році та за першу половину 2025 року відповідні відомості подавались ним своєчасно. Разом з тим, відомість, яку необхідно було подати до 20.12.2025, була подана несвоєчасно з поважних причин, про що позивач повідомляв представника відповідача під час складання протоколу та надавав медичні документи, які підтверджували погіршення стану його здоров`я з жовтня 2025 року до лютого 2026 року, зокрема виписки із медичної карти стаціонарного хворого КНП КМР «МЛШМД № 8047 від 31.10.2025 року та № 2403 від 10.02.2026 року, які долучено до позовної заяви.
Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, індивідуальним актом, який породжує правові наслідки для особи, щодо якої його прийнято.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, встановлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас, як вже зазначалось судом стаття 210-1 КУпАП має бланкетну диспозицію, тобто лише відсилає до норм спеціального законодавства про оборону та мобілізацію. А тому у постанові про адміністративне правопорушення обов`язково має бути зазначено не лише підзаконний акт, а й конкретну норму (статтю, частину) Закону, яку було порушено.
У даному випадку з наданих матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову відповідачем винесено за частиною третьою статті 210-1 Кодекс України про адміністративні правопорушення, яка є бланкетною нормою та передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Для належної правової кваліфікації діяння така норма має застосовуватись у сукупності з конкретними положеннями спеціального законодавства, які визначають відповідні обов`язки особи.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що відповідач дійшов висновку про наявність у діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодекс України про адміністративні правопорушення, та встановив порушення директором ТОВ «ТМ «Клєвер» вимог пункту 15 Положення про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1921 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 405).
Водночас відповідач в оскаржуваній постанові обмежився лише посиланням на пункт 15 зазначеного Положення, при цьому не навів посилання на конкретну норму закону, зокрема Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» чи іншого нормативно-правового акта, який визначає відповідні обов`язки та встановлює склад правопорушення.
Зазначене свідчить про неповноту викладення обставин правопорушення та відсутність належної правової кваліфікації діяння, що є порушенням вимог статті 283 КУпАП та унеможливлює встановлення вини позивача.
Водночас загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, що передбачає наведення суб`єктом владних повноважень конкретних фактичних і юридичних підстав прийняття такого акта, а також чітких і зрозумілих мотивів його прийняття.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.
Згідно з частиною другою статті 77 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За змістом цієї норми на особу не може бути покладений обов`язок доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим, і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
Варто зазначити, що презумпція невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).
В рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийнятої ним постанови від 17.02.2026 року №384-ССЗ у справі про адміністративне правопорушення, а тому наявні підстави для скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення із закриттям провадження у справі.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.
Керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 9, 72-79, 139, 229, 242-246, 250, 262, 286 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №384-ССЗ від 17.02.2026- задовольнити.
Постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 у справі про адміністративне правопорушення № 384-ССЗ від 17.02.2026, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 34 000 грн за частиною третьою статті 210 Кодекс України про адміністративні правопорушення - скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за частиною третьою статті 210-1 Кодекс України про адміністративні правопорушення - закрити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).
Повний текст рішення складено 07 квітня 2024 року.

Суддя  Наталія ЛЕВИЦЬКА