ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/5475/24
Головуючий у першій інстанції – Домашенко Ю. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/874/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Зеляк Ю.Г. 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 3% річних та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та розписки, стягнення фактично сплачених коштів та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив, з урахуванням клопотання про збільшення розміру позовних вимог і зміну предмету позову, стягнути з відповідачки на його користь борг в розмірі 71085,85 грн, з яких 64900,00 грн – сума боргу, 1167,14 грн – 3% річних, 5018,71 – інфляційне збільшення відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку простроченням виконання грошового зобов`язання; 50000,00 грн – моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20.10.2023 ОСОБА_2 склала письмову розписку на користь ОСОБА_1 , за якою зобов`язалася сплатити йому 100000,00 грн (рівними платежами по 8333,00 грн до сплати всієї суми). Кінцевий день погашення розписки - 20.10.2024. Надалі 19.01.2024 ОСОБА_2 , після того, як сплатила один платіж в розмірі 8333,00 грн, власноруч склала ще одну розписку, де були зафіксовані ті ж рівні платежі (8333,00 грн) і такий же строк сплати – 20.10.2024. Змінилася лише сума розписки – 91667,00 грн. Ці кошти, є компенсацією моральної і матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 сином ОСОБА_2 – ОСОБА_3 внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020. За весь цей час ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 35100,00 грн. Станом на день подання позовної заяви ОСОБА_2 не сплатила суму, зазначену в розписці, чим порушила виконання свого зобов`язання, тобто ухиляється від сплати коштів.
Позивач зазначав, що неправомірними діями ОСОБА_2 завдано моральну шкоду ОСОБА_1 , оскільки він є літньою особою, пенсіонером, замість того, щоб гідно жити, змушений бути обдуреним і шукати відповідача задля стягнення своїх коштів, які майже дорівнюють розміру його річної пенсії. Він часто хворіє і йому потрібні кошти на лікування. Все це забирає багато часу, грошей і здоров`я.
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсними договір позики та розписки, як такі, що були підписані внаслідок тяжкої обставини та у стані сильного психологічного хвилювання та стягнути з ОСОБА_1 35100,00 грн за неправомірно отриманими розписками; 100000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальній справі щодо сина ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України. Скориставшись тяжкою ситуацією в житті ОСОБА_2 та її психологічно беззахисним станом через хвилювання за долю, здоров`я та життя сина, ОСОБА_1 змусив ОСОБА_2 прийняти завідомо невигідне для неї рішення написати розписки про отримання коштів, які вона фактично в борг не брала. За цими розписками ОСОБА_1 примусив ОСОБА_2 сплатити 35100,00 грн гривень власних коштів. Надалі ОСОБА_2 зрозуміла, що не зобов`язана нести відповідальність за дії свого сина та припинила сплачувати власні кошти за розписками.
Розписки були підписані ОСОБА_2 під впливом тяжкої обставини - кримінального переслідування сина, що призвело до значного психологічного тиску та на вкрай невигідних умовах.
Написання розписок під значним психологічним тиском призвело до моральних страждань ОСОБА_2 , оскільки такий тиск спричинив стрес, тривогу та порушення нормального способу її життя. Шантаж та складна ситуація з сином призвели до додаткових моральних страждань, оскільки ОСОБА_2 була змушена постійно хвилюватися за долю свого сина. Примус сплатити 35100,00 грн власних коштів за розписками призвів як до фінансових втрат, так і до моральних страждань, оскільки ОСОБА_2 була змушена використовувати особисті кошти для задоволення неправомірних вимог ОСОБА_1 . Необґрунтоване залучення до судового процесу також спричинило стрес, тривогу та погіршення якості життя.
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 24.12.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 3% річних та моральної шкоди – відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору позики та розписки, стягнення фактично сплачених коштів та моральної шкоди – відмовлено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначав, що позивачем за первісним позовом не доведено наявність згоди підозрюваного (обвинуваченого) ОСОБА_3 на відшкодування його матір`ю ОСОБА_2 шкоди, завданої ним ОСОБА_1 у кримінальному провадженні та, відповідно, попередньої домовленості з вказаного питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також, зазначив, що сторони повідомили, що кошти по розписці не передавались, оскільки борг є компенсацією, моральної шкоди, завданою ОСОБА_1 сином ОСОБА_2 , щодо якого розглядається кримінальне правопорушення, а наявні у справі докази не містять відомостей, які б підтверджували написання спірних розписок проти її справжньої волі внаслідок психічного тиску.
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у первісному позові скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та стягнути з відповідачки на його користь 64900,00 грн боргу, 1167,14 грн – 3% річних, 5018,71 – інфляційних втрат та 50000,00 грн моральної шкоди, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд фактично проігнорував зміну підстав позову та розглянув справу на основі першої редакції первісного позову із відповідною правовою конструкцією. Але в той же час скаржником під час підготовчого провадження подано заяву про зміну підстав первісного позову. Скаржник подавав уточнену (оновлену) позовну заяву із врахуванням зміни підстав, де обґрунтовував зобов`язання ОСОБА_2 не як позику, а як самостійне грошове зобов`язання, пов`язане з домовленістю сторін щодо компенсації шкоди, заподіяної сином ОСОБА_2 і що доведено в межах кримінального провадження та врегулювання спору, із розрахунком за ст. 625 ЦК України.
Вважає, що суд першої інстанції, формально прийнявши заяву позивача за первісним позовом про зміну підстав позову, фактично проігнорував її зміст та розглянув справу за первісною підставою – із застосуванням моделі договору позики, застосувавши ст. 1046–1049 ЦК України, хоча позивач прямо відмовився від такої кваліфікації.
Посилається на ст. 625 ЦК України, за якою відповідальність є наслідком прострочення грошового зобов`язання і не ставиться в залежність від доведення «неправомірності» як окремого елементу вини/деліктності — достатньо факту існування грошового зобов`язання та його невиконання у строк (ст. 526, 530, 625 ЦК України).
Вважає, що суд не застосував належні норми права до встановлених фактів (jura novit curia), безпідставно поставив відповідальність відповідача у залежність від «згоди» третьої особи, не дав правової оцінки зустрічному виконанню інших зобов`язань, неправильно застосував ст. 625 ЦК України. Такий підхід суперечить вимогам ст. 89 ЦПК України та принципу повного і всебічного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим висновки суду в цій частині є передчасними та необґрунтованими.
Стверджує, що рішення суду першої інстанції не відповідає по своїй формі Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що згідно з розпискою від 20.10.2023, складеною у присутності адвоката Одаренко К.О., ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , що є обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 345 КК України, у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020 в порядку ст. 1047 ЦК України зобов`язується погасити борг в розмірі 100000,00 грн в строк до 20.10.2024 рівними частинами по 8333,00 грн щомісячно на користь ОСОБА_1 .. Її боргові зобов`язання є компенсацією моральної та матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_1 , завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020 (а.с. 11, т. 1).
Відповідно до розписки ОСОБА_2 , у якій не зазначена дата її складення, ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 91667,00 грн. Зобов`язується повернути ці кошти без відсотків до 20.10.2024 рівними частинами по 8333,00 грн щомісячно. Розписка написана в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 19, т. 1).
З листування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в чаті додатку Viber убачається, що між сторонами здійснювалося спілкування з питання боргу по розписці, його розміру, який станом на 29.07.2024 складав 31000,00 грн. Відсутність зменшення заборгованості вплине на позицію ОСОБА_1 при розгляді 05.08.2024 справи апеляційним судом (а.с. 15-18, т. 1).
З вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2023 вбачається, що ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 345 КК України та призначено покарання з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна. Станом на 17.01.2024 вирок не набрав законної сили (а.с. 132-138, т. 1).
ОСОБА_2 09.10.2024 звернулася до ГУ НП в м. Києві із заявою в порядку ст. 214 КПК України щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 190 КК України, зокрема і щодо написання нею під тиском розписки ОСОБА_1 (а.с. 146-147, т. 1).
Представником ОСОБА_2 – адвокатом Сініченком І.С. подано до Голосіївського районного суду м. Києва скаргу на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його скаргою від 25.03.2025 з приводу вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 355 КК України щодо ОСОБА_1 . Відповідно до ухвали слідчого судді від 03.04.2025 відкрито провадження за цією скаргою, розгляд справи призначено на 14:30 год 07.04.2025 (а.с. 216, т. 1).
ОСОБА_1 11.04.2025 подав заяву до Деснянського управління поліції ГУНП в м. Києві про захист його честі та гідності від ОСОБА_2 та її адвоката Сініченка І.С., які звертаються з необґрунтованими звинуваченням в різні підрозділи поліції в м. Києві. Просить розпочати кримінальне провадження за ст. 384 КК України (заява ОСОБА_1 від 11.04.2025, талон-повідомлення Єдиного обліку № 31330 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.04.2025) (а.с. 229-230, т. 1).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем за первісним позовом не доведено наявність згоди підозрюваного (обвинуваченого) ОСОБА_3 на відшкодування його матір`ю ОСОБА_2 шкоди, завданої ним ОСОБА_1 у кримінальному провадженні та, відповідно, попередньої домовленості з вказаного питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також, зазначив, що сторони повідомили, що кошти по розписці не передавались, оскільки борг є компенсацією, моральної шкоди завданою ОСОБА_1 сином ОСОБА_2 , щодо якого розглядається кримінальне правопорушення, а наявні у справі докази не містять відомостей, які б підтверджували написання спірних розписок проти її справжньої волі внаслідок психічного тиску.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та розписки, стягнення фактично сплачених коштів та моральної шкоди не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, 3% річних та моральної шкоди. 
З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується й апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, враховує наступне.
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.01.2022 у справі №206/6401/18 зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц».
У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок про те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що 20.10.2023 складено розписку в присутності адвоката Одаренко К.О., ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , що є обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 345 КК України, у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020, в порядку ст. 1047 ЦК України зобов`язується погасити борг в розмірі 100000,00 грн в строк до 20.10.2024 рівними частинами по 8333,00 грн щомісячно на користь ОСОБА_1 . Її боргові зобов`язання є компенсацією моральної та матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_1 , завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020 (а.с. 11, т. 1).
Відповідно до розписки ОСОБА_2 , в якій не зазначена дата її складення, ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 91667 грн. Зобов`язується повернути ці кошти без відсотків до 20.10.2024 рівними частинами по 8333 грн щомісячно. Розписка написана в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 19, т. 1).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався, що 19.01.2024 ОСОБА_2 , після того, як сплатила один платіж в розмірі 8333,00 грн, власноруч склала ще одну розписку, де були зафіксовані ті ж рівні платежі (8333,00 грн) і такий же строк сплати – 20.10.2024. Змінилася лише сума розписки – 91667 грн. Ці кошти, є компенсацією моральної і матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 сином ОСОБА_2 – ОСОБА_3 внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Згідно зі статтею 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 516 ЦК України унормовано, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частинами першою, другою статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.
Відповідно до частини третьої статті 528 ЦК України інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.
Крім покладення виконання обов`язку на іншу особу (частина перша статті 528 ЦК України) як виду правовідносин з участю третіх осіб, виконання третіми особами обов`язку боржника з основного (головного) цивільного правовідношення може мати місце й за умов, про які йдеться в частині третій статті 528 ЦК України, яка надає третій особі право саме з її власної ініціативи й у власному інтересі виконати зобов`язання замість боржника без його згоди. Умовою такого виконання є небезпека втрати права на майно боржника (право оренди, право застави тощо).
Тобто, якщо третя особа розуміє, що невиконання боржником зобов`язання може потягнути за собою втрату його прав на майно, яке знаходиться у володінні та/або користуванні такої третьої особи, остання без отримання згоди боржника і навіть без його повідомлення вправі виконати зобов`язання боржника перед кредитором. В такому разі до виконавця переходять всі права кредитора в зобов`язанні, тобто зобов`язання зберігається, але відбувається заміна кредитора.
За загальним правилом кредитор може звернути стягнення на майно боржника тільки в разі невиконання чи неналежного виконання ним обов`язку, що, як наслідок, може призвести до настання для третьої особи правових наслідків негативного характеру, що є можливим виключно за наявності відповідного правового зв`язку третьої особи з боржником основного зобов`язання.
Водночас, якщо в разі покладення виконання (частина перша статті 528 ЦК України) третьою особою опосередковується задоволення інтересу боржника основного (головного) зобов`язання, то за виконання третьою особою обов`язку замість боржника на підставі частини третьої вказаної статті опосередковується задоволення її власного інтересу, що обумовлено специфікою кожного з цивільних правовідношень.
Колегія суддів зазначає, що за встановлених обставин сплата відповідачем заборгованості за сина ОСОБА_3 перед позивачем має наслідком набуття відповідачем прав кредитора у цьому зобов`язанні, а як наслідок набуває права вимагати повернення коштів. 
Разом з тим, припинення сплати коштів третьою особою, в інтересах боржника не тягне покладення на неї обов`язку щодо сплати частини недоплачених коштів, враховуючи наступне. 
Судом першої інстанції враховано, що в розписках зазначено, що кошти є компенсацією моральної і матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 сином ОСОБА_2 – ОСОБА_3 внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 1 ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 127 КПК України).
За матеріалами справи, син відповідачки ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 15 ч. 2, 115 ч. 1, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. 13, 185 ч. 2, 187 ч. 3, 190 ч. 2, 309 ч. 1, 345 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_3 остаточне покарання - 10 (десять) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.
В розписці, складеній 20.10.2023 зазначено, що відповідачка ОСОБА_2 діє в інтересах ОСОБА_3 , що є обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, у кримінальному провадженні № 12020100010001853 від 05.03.2020, в порядку ст. 1047 ЦК України зобов`язалась погасити борг в розмірі 100000,00 грн в строк до 20.10.2024 рівними частинами по 8333,00 грн щомісячно на користь ОСОБА_1 .
Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ст. 244 ЦК України).
В матеріалах справи відсутні докази належного оформлення представництва ОСОБА_2 інтересів повнолітнього, дієздатного сина ОСОБА_3 , а зазначення у розписці про дію в його інтересах не свідчить про наявність повноважень діяти від його імені та не зумовлює для відповідачки ОСОБА_2 цивільно-правових зобов`язань перед позивачем ОСОБА_1 про відшкодування грошових коштів на підставі розписки.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачем за первісним позовом не доведено наявність згоди підозрюваного (обвинуваченого) ОСОБА_3 на відшкодування його матір`ю ОСОБА_2 шкоди, завданої ним ОСОБА_1 у кримінальному провадженні та, відповідно, попередньої домовленості з вказаного питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Крім того, судом першої інстанції зазначено, з чим погоджується апеляційний суд, що договір позики між сторонами не укладався, а тому у ОСОБА_2 не виникло цивільно-правового зобов`язання щодо повернення боргу (позики).
За таких обставин, позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, що є необхідною передумовою для застосування статті 625 ЦК України, тому посилання ОСОБА_1 щодо прострочення грошового зобов`язання є безпідставними, оскільки відповідальність, передбачена цією нормою, настає виключно за наявності встановленого та доведеного грошового зобов`язання і його прострочення. 
Також посилання заявника на невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 є необґрунтованими, оскільки оскаржуване рішення містить належне обґрунтування встановлених обставин справи, правову оцінку доказів та мотиви, з яких суд дійшов відповідних висновків.
Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції і доводи, що суд фактично проігнорував зміну підстав позову та розглянув справу на основі першої редакції первісного позову із відповідною правовою конструкцією, без врахування поданої під час підготовчого провадження заяви про зміну підстав первісного позову та уточненої (оновленої) позовної заяви із врахуванням зміни підстав, де обґрунтовував зобов`язання ОСОБА_2 не як позику, а як самостійне грошове зобов`язання, пов`язане з домовленістю сторін щодо компенсації шкоди, заподіяної сином ОСОБА_2 і що доведено в межах кримінального провадження та врегулювання спору, із розрахунком за ст. 625 ЦК України, як і посилання, що судом першої інстанції, фактично проігнорував про зміну підстав позову, її зміст та розглянув справу за первісною підставою – із застосуванням моделі договору позики, застосувавши ст. 1046–1049 ЦК України, хоча позивач прямо відмовився від такої кваліфікації, оскільки суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16.04.2025.

Головуючий Судді: