ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2563/18  Номер провадження 22-ц/814/43/26	Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Дряниці Ю.В.,
суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Полтави від 11 травня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 пор компенсацію витрат та відновлення межових знаків,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом. Вказувала, що є власником 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.03.2009 року. Після оформлення спадщини іншими співвласниками вищезгаданого будинку в розмірі 3/4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28.12.2010 року по справі № 2-2698/10 та висновку судової будівельно-технічної експертизи, відбувся поділ домоволодіння між співвласниками та встановлено порядок користування земельною ділянкою. Позивач зазначає, що у її відсутність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перенесли паркан, чим значно зменшили земельну ділянку, яка була надана в користування ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28.12.2010 року.
У зв`язку з наведеним просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію за ненадання в користування спільних інженерних мереж електропостачання, газопостачання та водопостачання в розмірі 70 000 грн. та зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відновити межі земельної ділянки, розташованої між домоволодіннями АДРЕСА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 11 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржує позивач ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідачі самовільно перенесли межі земельної ділянки, демонтували інженерні мережі, чим порушили її права як співвласника домоволодіння, а суд першої інстанції безпідставно не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав передбачених ст. 375 ЦПК України. 

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно акту погодження меж земельної ділянки від 22.07.2010 року було погоджено межі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та власниками або користувачами суміжних земельних ділянок, а саме:
1) ОСОБА_5 – адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 ;
2) ОСОБА_6 – адреса земельної ділянки: АДРЕСА_3 ;
3) ОСОБА_7 – адреса земельної ділянки: АДРЕСА_4 ;
4) ОСОБА_8 – адреса земельної ділянки: АДРЕСА_5 ;
5) ОСОБА_9 – адреса земельної ділянки: АДРЕСА_6 .
Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 28.12.2010 року по справі № 2-2698/10 позов ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено повністю. Здійснено реальний розподіл домоволодіння АДРЕСА_1 між його співвласниками.
Визначено між співвласниками будинку АДРЕСА_1 наступний порядок користування земельною ділянкою:
-виділено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 445 кв.м., в тому числі під частиною житлового будинку літ. „А-1”, а саме: кухнею 1-1 площею 11.7 кв.м., кладовою 1-2 площею 0,4 кв.м., ванною 1-3 площею 5,3 кв.м., кімнатою 1-4 площею 19,8 кв.м., кімнатою 1-5 площею 7,2 кв.м., тамбуром 1-9 площею 2,5 кв.м., тамбуром І площею 3,1 кв.м., тимчасовою спорудою бесідкою літ. „В”, сараєм літ. „Б”, вбиральнею літ. „б1”, трубопроводом „ 1, частиною огорожі № 2, воротами огорожі № 3, яка описується наступними межами: з боку земельної ділянки АДРЕСА_4 ) довжина межової лінії складає:10,94 м.; 35,31 м.; з боку земель міської ради (провулок Цитовський) довжина межової лінії складає: 3,56 м.; 2,43м.; 9.16 м.; з боку земельної ділянки спільного користування довжина межової лінії складає: 1,00м;3,73 м.;1,00м;1,00м; 1,00м; 2,20 м; по центру перегородки житлового будинку літ. „А-1” з розмірами 4,00 м; 3,0м; 0,40м; 2,20 м; 1,90м; 1,90 м, який ділиться на дві квартири; з боку земельної ділянки АДРЕСА_6 ) довжина межової лінії складає: 1,26 м.;
- виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 147 кв.м., в тому числі під частиною житлового будинку літ. „ А-1”, а саме: кімнатою 1-6 площею 9,9 кв.м., коридором 1-7 площею 3,0 кв.м., кладовою 1-8 площею 4,2 кв.м., кладовою 1-10 площею 3,4 кв.м., частиною огорожі № 2, яка описується наступними межами: з боку земель міської ради (пров. Цитовський) довжина межової лінії складає: 0,82м; 1,02м.; з боку земель ділянки АДРЕСА_7 ) довжина межової лінії складає: 22,08 м.; 0,41 м.; 14,22м.; з боку земельної ділянки АДРЕСА_6 ) довжина межової лінії складає: 5,02м.; з боку співвласників домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , довжина межової лінії складає: 22,02м.; 0,94м.; з боку земельної ділянки спільного користування довжина межової лінії складає: 1,00 м.;73м.; 1,00м.; та 1,00м.4 1,00 м.;1,00 м.; 2,20 м по центру перегородки житлового будинку літ.”А-1” з розмірами 4,00 м.; 3,0 м; 0,40 м; 2,20 м; 1,90 м; 1,9 м, який ділиться на дві квартири.
В спільному користуванні співвласників гр. ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити земельну ділянку площею 6,00 кв.м. (на плані жовтого кольору).
Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.07.2016 року, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Буленко М.М. посвідчено, що на підставі заповіту, 02 червня 2008 року, зареєстрованого за реєстровим № 2279, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , 1930 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 (одну другу) частку майна, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 - на 1/2 (одну другу) частку майна. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 0,0605 га, кадастровий номер: 5310136700:06:008:0172. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №483162 виданого 29.09.2010 року управлінням Держкомзему у м. Полтава зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 531020002000765.
Згідно висновку повторної експертизи № 42-21 від 22.11.2021 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 , виділена в користування ОСОБА_1 , в розмірах по площі не зменшилась, але форма земельної ділянки по АДРЕСА_1 , виділена в користування ОСОБА_1 , не відповідає формі (конфігурації) земельній ділянці по АДРЕСА_1 , виділеній в користування ОСОБА_1 відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, за допомогою належних та допустимих доказів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
За приписами статей 76–80, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достатніми — ті, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність чи відсутність відповідних обставин, при цьому оцінка доказів здійснюється судом на підставі внутрішнього переконання з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, однак реалізація такого права пов`язується із доведенням факту порушення права, обранням належного та ефективного способу захисту і наявністю підстав для його застосування. 
Відповідно до статті 22 ЦК України відшкодуванню підлягають лише ті збитки, які є реальними, підтвердженими належними доказами, а також перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з протиправною поведінкою відповідача. 
Приписами статті 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, що також передбачає встановлення факту створення таких перешкод саме відповідачем.
Водночас відповідно до статей 78, 79-1, 90, 106, 152 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку включає, зокрема, право вимагати відновлення порушеного стану земельної ділянки, а власник має право вимагати сприяння у встановленні та відновленні межових знаків. Разом із тим реалізація такого права залежить від встановлення факту порушення меж земельної ділянки, зокрема їх самовільного зміщення, а також від доведеності того, що такі дії вчинені саме суміжним землекористувачем. Встановлення меж земельної ділянки та їх відновлення здійснюється на підставі відповідної землевпорядної документації, матеріалів кадастру та геодезичних робіт, а сам по собі факт невідповідності конфігурації земельної ділянки без з`ясування причин такої невідповідності не свідчить про порушення прав особи.
Суд першої інстанції, встановивши характер спірних правовідносин як таких, що виникли між власниками суміжних земельних ділянок, правильно визначив предмет доказування у справі та перевірив наявність обставин, які свідчать про порушення прав позивача, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і заявленими вимогами, а також належність і достатність поданих доказів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновків судових будівельно-технічних експертиз площа земельної ділянки, наданої у користування позивачу, не зменшилась, однак її конфігурація не відповідає конфігурації, визначеній попереднім судовим рішенням. 
При цьому зазначені висновки не містять даних про те, що така невідповідність виникла внаслідок протиправних дій відповідачів, зокрема самовільного перенесення межових знаків чи захоплення частини земельної ділянки позивача. Інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували такі обставини, позивачем не надано.
За таких умов висновок суду першої інстанції про недоведеність порушення прав позивача у частині вимог про відновлення меж земельної ділянки є обґрунтованим і відповідає вимогам закону.
Так само обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення матеріальної компенсації. 
Позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували як сам факт завдання їй збитків у зв`язку з ненаданням доступу до інженерних мереж, так і їх розмір. 
Наявні у матеріалах справи відповіді відповідних підприємств свідчать лише про неможливість визначення вартості підключення без виготовлення проектно-технічної документації та надання необхідних вихідних даних, що виключає можливість визнання заявленої до стягнення суми доведеною. 
Таким чином, відсутні належні докази усіх необхідних елементів цивільно-правової відповідальності, зокрема шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідачів.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статей 95, 96, 106 Земельного кодексу України та статей 16, 22, 391 Цивільного кодексу України, не спростовують правильності висновків суду, оскільки зводяться до формального посилання на зміст зазначених норм без доведення фактичних обставин, необхідних для їх застосування у спірних правовідносинах. Сам по собі обов`язок не порушувати права суміжних землекористувачів або право вимагати відновлення меж не означає автоматичного задоволення позову за відсутності належних доказів порушення таких прав.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не заслуговують на увагу, оскільки судом надано належну правову оцінку спірним правовідносинам, правильно визначено характер заявлених вимог та застосовано норми права, які регулюють відповідні правовідносини. Незгода апелянта з оцінкою доказів та встановленими судом обставинами справи не свідчить про незаконність або необґрунтованість судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин, що відповідно до вимог процесуального закону саме по собі не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстав для його скасування або зміни не встановлено.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Полтави від 11 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді Л. І. Пилипчук

О. В. Чумак