ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/57901/24 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Собківа Я.М.,
при секретарі - Олешко М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, яким просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 червня 2024 року №103-24, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 );
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи.
Апелянт зазначив про те, що з матеріалів особової справи позивача не встановлено обставин переслідувань за "політичні переконання", під час співбесіди позивач не міг чітко охарактеризувати власні політичні переконання, обмежуючись загальними твердженнями широкого змісту, не уточнюючи та не пояснюючи їх у достатньому обсязі. Крім того, під час співбесіди 29 листопада 2019 року позивач повідомив, що не висловлював свої погляди публічно або у соціальних мережах.
Звернув увагу суду на те, що за результатами перевірки за обліками Генерального секретаріату Інтерполу встановлено, що позивач обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 163 КК РФ (вимагання) та знаходиться у міжнародному розшуку з 07 травня 2019 року на підставі ордеру на арешт від 21 березня 2019 року.
Додатково зазначив про те, що контролюючим органом не встановлено елементів, які б вказували на політичну складову кримінального переслідування правоохоронними органами РФ, водночас політично вмотивоване кримінальне переслідування здійснюється за обвинуваченням в екстремізмі та за іншими "політичними" статтями, на відміну від обвинувачень у злочині інкримінованому позивачу.
Позивач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки має реальні та обґрунтовані побоювання щодо переслідування у країні походження, а його життю та свободі загрожує реальна небезпека.
Звернув увагу суду на те, що в умовах цифрової епохи та системного контролю з боку правоохоронних органів і спеціальних органів РФ ідентифікація особи, яка відкрито висловлює антиросійську позицію є технічно можливою навіть якщо така особа не є публічною фігурою в широкому розумінні. 
Додатково зазначив про те, що відповідно до адвокатського звернення адвоката Хасабяна Л.К. Ростовської обласної колегії адвокатів відсутні належні докази причетності позивача до інкримінованих дій, водночас інформація з баз даних Інтерполу не може розглядатися як належний та допустимий доказ у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ростов-на-Дону, Російська РФСР, що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданим 28 квітня 2010 року, код підрозділу 6110-015 та паспортом для виїзду закордон типу Р, серії НОМЕР_2 , виданим 22 серпня 2012 року, орган, що видав ФМС 61027.
30 листопада 2018 року позивач нелегально перетнув державний кордон України в Харківській області та прибув до міста Києва.
08 жовтня 2019 року головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625, відповідно до якого 08 жовтня 2019 за адресою: м. Київ, вул. Петропавлівська, 11, встановлено гр. РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
На підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 08 жовтня 2019 року серії ПН МКМ №000620, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн.
Відповідно до квитанції від 08 жовтня 2019 року №4В945800 позивачем сплачено штраф у розмірі 1 700,00 грн.
08 жовтня 2019 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №261. 
Також позивачем здано Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на зберігання паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_2 , що підтверджується копією відповідної розпискою та видано довідку про звернення за захистом в Україні від 08 жовтня 2019 року №010990 у справі №2019KV0261.
24 жовтня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області проведено співбесіду з позивачем для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується протоколом співбесіди від 24 жовтня 2019 року у справі №2019KV0261. 
29 жовтня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено висновок працівника щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким з метою дослідження матеріалів справи вважалось за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На підставі вказаного висновку Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято наказ від 29 жовтня 2019 року №733, яким прийнято в оформлення документи громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Під час дослідження матеріалів особової справи №2019KV0261 працівниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області встановлено, що позивач перебуває в міжнародному розшуку за порушення 2019/61033-1, посилковий номер повідомлення НЦБ 23356/2019.
29 листопада 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області проведено додаткову співбесіду з позивачем результати якої оформлені протоколом додаткової співбесіди від 29 листопада 2019 року у справі №2019KV0261. 
Згідно з листом Служби безпеки України від 09 січня 2020 року №51/1-11/121-1 відсутня інформація, яка згідно з ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні стосовно позивача.
10 серпня 2021 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було проведено додаткову співбесіду з позивачем для уточнення відомостей та анкетних даних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується протоколом додаткової співбесіди від 10 серпня 2021 року у справі №2019KV0261. 
Також позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні від 11 травня 2022 року №013911 у справі №2019KV0261.
17 травня 2024 року начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у справі №2019KV0261, згідно з яким вважається за доцільне рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
14 червня 2024 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №103-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 . 
Вважаючи протиправним рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з урахуванням змісту співбесід, характеру наданих пояснень, загальної послідовності та правдоподібності тверджень, а також міжнародних та національних стандартів оцінки заяв про захист, суд вважає, що позивач заслуговує довіри як особа, яка обґрунтовано заявила про загрозу переслідування за політичними переконаннями, національністю та громадянською позицією, і яка не може повернутися до країни громадянської належності без реального ризику для життя та свободи.
Також суд наголосив, що в умовах сучасної цифрової епохи та системного контролю з боку правоохоронних і спеціальних органів Російської Федерації, ідентифікація особи, яка відкрито висловлювала антиросійську позицію, є технічно можливою, навіть якщо така особа не є публічною фігурою в широкому розумінні. У цьому контексті ризик арешту, притягнення до кримінальної відповідальності, застосування адміністративного тиску або інших форм переслідування у разі повернення до Російської Федерації є не лише гіпотетичним, а й реальним, оскільки позивач - спортсмен міжнародного рівня, багаторазовий призер чемпіонатів світу та Європи з карате, тренер, який виховував учнів-переможців міжнародних змагань. Його громадянська позиція була відкритою, послідовною та публічною. Позивач неодноразово висловлювався проти політики Російської Федерації, засуджував її дії щодо Абхазії та України, публічно підтримував Україну, зокрема після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 1).
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Органи Державної прикордонної служби України не приймають заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та не пропускають на територію України іноземців та осіб без громадянства, стосовно яких уповноваженим органом прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну, а також у разі перетинання заявником державного кордону України безпосередньо з території держави, в якій його життю або свободі не загрожує небезпека, а так само не приймають зазначені заяви у разі їх подання іноземцями або особами без громадянства під час дії воєнного стану, під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону на виїзд з України до інших держав або особами, прийнятими в Україну відповідно до міжнародних договорів про реадмісію (ч. 2).
У разі якщо державний кордон України перетинає чи перетнула дитина, розлучена із сім`єю, і заявляє про намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про це повідомили інші особи, які не є її законними представниками, посадові особи Державної прикордонної служби України повинні невідкладно повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та орган опіки і піклування. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органом опіки і піклування зобов`язаний вжити заходів для тимчасового влаштування такої дитини у відповідний дитячий заклад або сім`ю (ч. 3).
Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 4).
Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України (ч. 5). 
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6). 
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" визначено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана зокрема подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, п.п. 5 і 6: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.
Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Російської Федерації, має середню освіту, у 1995 році закінчив багатопрофільний ліцеї медично-біологічного направлення на базі середньої школи (м. Ростов-на-Дону).
За словами позивача, за останнім постійним місцем проживання в країні громадянської належності (м. Ростов-на-Дону) проживав у приватному будинку разом з дружиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
14 квітня 2020 шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .
Про свою трудову діяльність повідомив, що у період з 2000 року працював помічником адміністратора в ТОВ "Сюрприз", з 2016 року в ТОВ "Торговий дім" на посаді заступника начальника комерційного відділу, що підтверджується копію трудової книжки серії НОМЕР_4 від 30 квітня 2000 року. Крім того, займався тренерською діяльністю по карате.
Згідно з протоколами співбесід від 24 жовтня 2019 року, від 29 листопада 2019 року, від 10 серпня 2021 року у справі №2019KV0261 позивач до складу організацій, у тому числі, політичних, релігійних, військових, громадських тощо, не входив.
30 листопада 2018 року маючи побоювання бути затриманим під час виїзду з Російської Федерації нелегально перетнув російсько-український кордон (Харківська область) та прибув до м. Києва, де проживав у знайомих.
08 жовтня 2019 року головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №000625, відповідно до якого 08 жовтня 2019 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено гр. РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
08 жовтня 2019 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №261. 
Вказана заява обґрунтована тим, що позивач має побоювання бути несправедливо ув`язненим в країні громадянської належності за свою активну громадянську позицію та критику політичної системи РФ.
Як вбачається з матеріалів особової справи №2019KV0261 позивач до складу будь-яких політичних організацій не входив, політичною, інформаційною, правозахисною або будь-якою іншою публічною діяльністю в країні громадянської належності або за її межами не займався, водночас висловлював власні міркування щодо політики російського уряду стосовно України з 2014 року серед друзів та знайомих.
Згідно з Керівництвом УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (Керівництво), "наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які поділяються урядом, сама по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і заявник повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. […] Може мати значення і стійкість заявника у власних переконаннях - наскільки це може бути встановлено з обставин справи".
Відповідно до п. 82 Керівництва, "наявність переслідувань за "політичні переконання" передбачає, що заявник має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади".
Відповідно до протоколів співбесід від 24 жовтня 2019 року, від 29 листопада 2019 року, від 10 серпня 2021 року у справі №2019KV0261, останні не містять чіткої характеристики політичних переконання позивача, водночас останній обмежується загальними твердженнями широкого змісту, не уточнюючи та не пояснюючи їх у достатньому обсязі. Крім того, з повідомленої позивачем інформації не можливо становити конкретних дії або вчинки останнього, які б витікали з його політичних переконань чи були способом їх вираження, що, у свою чергу, могло б привернути увагу влади до позивача.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги зазначив про те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , активно та публічно висловлював свою підтримку Україні, публічно висловлювався про подій в Абхазії та Україні, засуджуючи дії держави своєї громадянської належності, позивач неодноразово заявляв про свою солідарність з українським народом, зокрема через свої висловлювання, водночас останній є спортсменом міжнародного рівня, багаторазовим призером чемпіонатів світу та Європи з карате, тренером, який виховував учнів-переможців міжнародних змагань, його громадянська позиція була відома широкому колу осіб, зокрема серед спортивної спільноти, учнів, колег, а також у публічному просторі, що, за його твердженням, викликало зацікавленість з боку працівників ФСБ РФ.
Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з вищезазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки згідно з протоколом додаткової співбесіди від 29 листопада 2019 року позивач зазначив про відсутність будь-яких публікацій його висловлювань чи поглядів, водночас та обставина, що позивач є спортсменом міжнародного рівня, а також тренером не може свідчить про наявності у нього стійких політичних переконань, які публічно висловлювались останнім та дійшли до відома влади РФ.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що характер висловлювань позивача, етнічне походження, досвід збройного конфлікту в Абхазії, а також факт втечі з території РФ у 2018 році, свідчить про те, що ризик переслідування у разі повернення є реальним, враховуючи проведення обшуку у батьківському будинку та оголошення позивача у розшук, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час проведення співбесід повідомив про обшук у батьківському будинку, що на його переконання був проведений без належних процесуальних документів, із застосуванням психологічного тиску на його родину, а також про оголошення його в розшук за надуманою справою. 
До матеріалів особової справи позивачем долучено копію протоколу обшуку від 27 листопада 2018 року, відповідно до якого 27 листопада 2018 року співробітниками правоохоронних органів було проведено обшук у квартирі батьків ОСОБА_1 з метою пошуку та вилучення предметів, вказаних у постанові про проведення обшуку.
Позивач стверджує, що стосовно нього в країні громадянської належності на політичному підґрунті порушено кримінальну справу за неправдивими обвинуваченнями у вимаганні грошових коштів, зазначені обставини також викладені у зверненні адвоката Ростовської області колегії адвокатів ОСОБА_7 до ЦМУ ДМС від 02 серпня 2021 року (вх. № 33279/1/8010-21 від 03 серпня 2021 року), що був врахований судом першої інстанції.
Згідно з рапортом старшого оперуповноваженого відділу боротьби з організованою злочинністю Головного управління МВС РФ по Ростовській області від 02 лютого 2020 року в ході оперативно-розшукової діяльності отримано інформацію відносно причетності ОСОБА_1 до фінансування військових формувань українських Збройних сил, діючих на окупованих територіях Донеччини. Користуючись своїм кримінальним авторитетом ОСОБА_1 через підставних осіб, здійснював збір грошових коштів з комерційних підприємств, які знаходились на території міста Ростова-на-Дону та Ростовської області, які в подальшому, через свої злочині зв`язки, передавав на територію, контрольовану Збройними силами України, які виконують завдання на території Донецького регіону.
Як вбачається з протоколів співбесід позивач заперечує вищевикладені обставини, а також причетність до фінансування будь-яких збройних формувань.
Разом з тим, за результатами перевірки за обліками Генерального секретаріату Інтерполу органами міграційної служби було встановлено, що позивач обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 163 КК РФ (вимагання) та знаходиться у міжнародному розшуку з 07 травня 2019 року на підставі ордеру на арешт від 21 березня 2019 року.
Позивач стверджує, що кримінальна справа, порушена проти нього, є політично вмотивованою та сфабрикованою у зв`язку з його висловлюваннями щодо дій російського уряду стосовно України з 2014 року.
В обгартування доводів щодо політичної вмотивованості та неправдивості обвинувачень, позивач під час співбесіди 10 серпня 2021 року повідомив про те, що вказану кримінальну справу було порушено ще у 2013 році за обвинуваченнями у хуліганстві, але ні позивач особисто, ні інші знайомі йому особи ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) у ній не фігурували, а у 2018 році вказану кримінальну справу перекваліфікували за статтею "вимагання", залучивши до неї позивача та інших, саме з цього моменту йому стало відомо про наявність кримінальної справи та реальну можливість бути ув`язненим.
На підтвердження зазначених обставин позивач посилається на звернення адвоката Хасабяна Л.К., який захищає його інтереси в Російській Федерації, водночас відомості викладені у зверненні адвокта, суперечать твердженням позивача та інформації, встановленій у ході розгляду його заяви.
Так, адвокат Хасабяна Л.К. у своєму зверненні зазначає, що ОСОБА_1 був оголошений у міжнародний розшук у зв`язку з кримінальною справою щодо фінансування військових формувань Збройних сил України.
Як вбачається з інформації з особової справи Інтерполу, причиною розшуку є ордер на арешт від 21 березня 2019 року за звинуваченням у вимаганні (ч. 3 ст. 163 КК РФ), а дата та місце скоєння злочину - 20 липня 2013 року - 21 липня 2013 року, м. Ростов-на-Дону, тобто, до складення рапорту від 02 лютого 2020 року та початку тимчасової окупації РФ українських територій у 2014 році. Крім того, ордер на арешт позивача видано 21 березня 2019 року, а рапорт старшого оперуповноваженого відділу боротьби з організованою злочинністю Головного управління МВС РФ по Ростовській області датований 02 лютого 2020 року.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що дата оновлення файлу Інтерполу 14 листопада 2023 року, водночас причина розшуку та обвинувачення залишилися незмінними. При цьому, картку позивача оновлено, зважаючи на той факт, що після початку повномасштабного російського вторгнення на територію України, на офіційному сайті Інтерполу оприлюднено заяву щодо посилення заходів для недопущення використання Росією каналів Інтерполу для політично вмотивованого переслідування.
Як вбачається з протоколів співбесід, позивач стверджує, що кримінальну справу було порушено у 2013 році, водночас виокремлено саме щодо нього - у 2018 році, коли він про неї і дізнався, проте позивач не повідомляє жодних конкретних фактів чи подій, які могли би стати приводом для порушення кримінального провадження у 2018 році саме стосовно нього.
Таким чином, судом не встановлено публічного, зокрема через засоби масової інформації та/або соціальні мережі висловів власних думок, а також інформації про військову агресію РФ проти України починаючи з 2014 року, водночас наявність у нього стійких політичних переконань матеріалами особової справи №2019KV0261 не підтверджено.
Отже, враховуючи суперечливі твердження позивача та розбіжності у наданих документах, а також беручи до уваги, що позивач не займався політичною, громадською, правозахисною, журналістською, інформаційною або іншою публічною діяльністю, що могло дійти до відома влади РФ та спровокувати відкриття політично вмотивованої кримінальної справи стосовно нього, а тому надані ним копії документів, не можуть слугувати належним доказом наявності обґрунтованих побоювання стати жертвою переслідування з політичних поглядів.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що порушена стосовно позивача кримінальна справа не є способом його незаконного політично вмотивованого переслідування, а відповідно до п. 56 Керівництва, кримінальне переслідування правоохоронними органами не співвідноситься до переслідувань за конвенційними ознаками, а тому не є підставою для надання міжнародного захисту: "Переслідування слід відрізняти від покарання за порушення закону, які є злочином у відповідності до звичайного права. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями".
Таким чином, акт переслідування позивача за його політичні переконання є недоведеним, а побоювання останнього зазнати переслідувань за цією ознакою є необґрунтованими. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №825/608/17, від 07 жовтня 2019 року у справі №440/134/19, від 30 січня 2020 року у справі №826/10336/18, від 01 липня 2020 року у справі №420/3057/19, від 22 січня 2024 року у справі №380/11508/22 значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
У постанові від 24 січня 2020 року у справі №420/2921/19 Верховний Суд сформував праву позицію відповідно до якої факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.
Як встановлено судом та не заперечується позивачем, останній 30 листопада 2018 року нелегально перетнув державний кордон України в Харківській області, проте з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 08 жовтня 2019 року після його встановлення та притягнення до адміністративної відповідальності співробітниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, що свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а його звернення обумовлене потребою у легалізації на території України.
Також колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суду необхідно застосувати такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання ДМС України прийняти стосовно позивача рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки саме до дискреційних повноважень органу Державної міграційної служби належить прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання за результатами їх збору, дослідження та аналізу.
Колегія суддів зазначає, що суд, в даному випадку, під час вирішення справи, може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі №815/7245/16, від 31 серпня 2022 року у справі №640/22426/20, від 20 жовтня 2022 року у справі №420/8190/21.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Я.М. Собків

Повне рішення складено "30" березня 2026 року.