ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/12089/24     Головуючий І-ї інстанції – Задорожна А.М.
Провадження № 33/818/22/26      
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП 

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
25 березня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді     Гєрцика Р.В.
секретаря судового засідання    Костенко Ю.С.  

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 -

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Згідно постанови судді, ОСОБА_1 04.10.2024 року о 15 год. 02 хв.в м. Харкові по пр. Тракторобудівників, 103Б керував транспортним засобом ВАЗ 21043, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОКНЛ, м. Харків, вул. Ахієзерів, 18а, ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України.
Постановою судді Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та стягнуто судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження та постанову судді скасувати як необґрунтовану та таку, що не відповідає фактичним обставинам справи, винести нову постанову, якою провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що справу було розглянуто за його відсутності, копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції він отримав тільки 12.02.2025 року.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що всупереч вимог ст.268 КУпАП, справу було розглянуто за його відсутності, оскільки на момент постановлення судового рішення від 23.01.2025 року він перебував у лікарні та був позбавлений можливості прибути у судове засідання, про що повідомив суд (заява від 17.01.2025 року).
Також, посилаючись на ст.61 Конституції України, якою визначено, що ніхто не може бути притягнутий двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, зазначає, що в провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває дві справи про адміністративні правопорушення щодо нього за ч.1 ст.130 КУпАП, оформлені в один день – 04.10.2024 року, а тому вважає, що провадження у даній справі має бути закрито.
Вказує, що відеозапис не відображає повну хронологію подій, що мали місце 04.10.2024 року, що свідчить про недотримання законодавства щодо фіксування правопорушення, а тому відеозаписи з бодікамер з перервами між фрагментами не є належними доказами у справі.
Окрім того, поліцейськими не були роз`яснені права, передбачені ст.63 Конституції України, а також наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, була роз`яснена лише можливість проходження такого огляду в закладі охорони здоров`я. Водночас, направлення на проходження огляду на стан сп`яніння, долучене до матеріалів справи, однак, не було надано йому на руки, що, на його думку, свідчить про відсутність пропозиції поліцейських пройти медогляд.
Мотиви суду
Перевіряючи доводи, викладені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
Так, як убачається з матеріалів справи, останню було розглянуто 23.01.2026 року за відсутності ОСОБА_1 , який був належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, крім того, 19.01.25 року поштою направив до суду клопотання про відкладення судового розгляду, яке надійшло до районного суду пізніше – 24.01.25 року, однак, у будь-якому випадку свідчить про обізнаність ОСОБА_1 щодо розгляду справи.
Також, того ж дня, 23.01.26 року, а також повторно 31.01.25 року, ОСОБА_1 було направлено копію оскаржуваної постанови на його поштову адресу. (супровідний лист, а.с. 22) Водночас, матеріали справи не містять даних щодо отримання (чи не отримання) ОСОБА_1 зазначених поштових відправлень.
Разом із тим, ОСОБА_1 до апеляційної скарги додано трекінг поштового відправлення №0610226172036, згідно якого копія оскаржуваного рішення була отримана останнім 12.02.2025 року (а.с.33-34), як апелянт і вказує у своєму клопотанні, та 21.02.2025 ОСОБА_2 подав поштою апеляційну скаргу.
Таким чином, враховуючи, що копію оскаржуваного судового рішення ОСОБА_1 отримав пізніше, поза межами строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважає за можливе задовольнити його клопотання та поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (довідка про доставку судової повістки-повідомлення у додаток «Вайбер», а.с. 53) до апеляційного суду не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду до суду не подавав.
Поряд із цим, апеляційний суд враховує, що одне із попередніх судових засідань, призначене на 30.07.2025 року о 13 год. 30 хв., було відкладено за клопотанням ОСОБА_1 (а.с. 44-50)
Разом з цим, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді.
Апеляційний суд приходить до висновку, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не виявила належної зацікавленості у розгляді справи та протягом тривалого часу не з`являється до апеляційного суду. Незацікавленість у розгляду своєї апеляційної скарги свідчить про зловживання учасником справи процесуальними правами з метою затягування строків розгляду справи.
Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи, яка її подала, та саме вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі та скорішим вирішенням її справи.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.)
Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов`язку сторони цікавитися рухом справи, розгляд апеляційної скарги без участі правопорушника та його захисника не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, оскільки суд розцінює такі дії як зловживання учасником справи процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи.
За таких обставин, суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями, що також узгоджується з КУпАП.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність ст.130 КУпАП. 
Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 04.10.2024 року о 15 год. 02 хв.в м. Харкові по пр. Тракторобудівників, 103Б керував транспортним засобом ВАЗ 21043, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОКНЛ, м. Харків, вул. Ахієзерів, 18а, ОСОБА_1 відмовився.
Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №142679 від 04.10.2024 року.
Крім того, факт вчинення адміністративного правопорушення  ОСОБА_1 , окрім протоколу, також підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: 
- оглянутими відомостями відеозапису, долученого працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, які беззаперечно доводять зазначені в протоколі подію та обставини правопорушення з боку водія  ОСОБА_1 ;
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оформлене 04.10.2024 року о 15 год. 20 хв., відповідно до якого в результаті огляду, проведеного поліцейськими, у водія ОСОБА_1 були виявлені ознаки сп`яніння: звужені зіниці, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук; огляд у КНП ХОР «ОКНЛ» не проводився за відмовою ОСОБА_1 ;
- рапортом інспектора взводу 2 роти 3 батальйону 1 УПП в Харківській області ДПП лейтенанта поліції Сенського І. від 04.10.2024 року щодо події з зазначенням місця та часу зупинки транспортного засобу, а також підстав для складання протоколу про адміністративну відповідальність щодо ОСОБА_1 
- зобов`язанням ОСОБА_1 від 04.10.2024 року, згідно якого останній зобов`язується не сідати за кермо ТЗ до повного протверезіння та зникнення ознак сп`яніння, засвідчене власним підписом останнього.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд приймає до уваги, що апелянтом не оскаржується сам факт керування автомобілемта зупинку його працівниками поліції за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.
Перевіряючи доводи апелянта про те, що районним судом були порушені вимоги ст.268 КУпАП, а саме той факт, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся за його відсутності, не зважаючи на наявність заяви щодо його відкладення, слід зазначити наступне.
Приймаючи рішення про можливість розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що останній до суду повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Погоджується з такими висновками районного суду і суд апеляційної інстанції.
Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що 16.10.2024 року до суду першої інстанції надійшли матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.
Суд, отримавши матеріали справи, повідомляв ОСОБА_1 про призначені судові засідання шляхом направлення останньому судових повісток за адресою, вказаною у протоколі про адміністративне правопорушення.
Так, судова повістка про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 25.11.2024 року на 09 год. 30 хв., повернулась до суду не врученою з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 13)
Судова повістка про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 24.12.2024 року на 09 год.30 хв. була особисто отримана останнім 10.12.2024 року (а.с. 14), однак, розгляд справи було відкладено за клопотанням ОСОБА_1 від 17.12.2024 року. (а.с. 15)
Судова повістка про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 22.01.2025 року на 09 год. 30 хв. повернулась до суду не врученою з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 17)
При цьому, клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 23.01.2025 року, на якому акцентує свою увагу апелянт, надійшло до районного суду вже 24.01.2025 року, тобто, на наступний день після розгляду справи, про що свідчить відповідний штамп канцелярії Московського районного суду м. Харкова. (а.с. 23)
З огляду на викладене убачається, що судом першої інстанції вживались всі можливі заходи з метою сповіщення ОСОБА_1 про неодноразово призначені судові засідання.
Водночас апеляційний суд звертає увагу, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі було забезпечено ОСОБА_1 можливість реалізації права на доступ до правосуддя, а тому доводи апелянта про порушення його прав в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає неспроможними.
Разом із тим, посилаючись на порушення районним судом його прав як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції також не з`явився.
Твердження апелянта стосовно того, що до матеріалів справи долучено компакт- диск, на якому міститься лише фрагменти відеозапису із нагрудної камери працівника поліції, що на думку апелянта свідчить про те, що працівники поліції під час проведення відеозйомки процедури складання адміністративного матеріалу порушили принцип безперервності її застосування, а тому такий відеозапис не може бути належним та допустимим доказом, не є слушними, так як на ньому зафіксовано цілком всю подію фіксації правопорушення, сама якість зйомки є достатньою та такою, що виключає жодні сумніви щодо оцінки тих подій, які на запису зафіксовано. Розпаковка відеозапису на окремі файли на відеоносії, долученому до протоколу про адміністративне правопорушення, обумовлена його суто технічними властивостями. До того ж, в даному випадку відеозапис не є єдиним доказом по справі, який оцінюється в сукупності з іншими доказами.
Також, доводи апелянта про те, що йому не роз`яснювались його права, передбачені ст.63 Конституції України, та наслідки його відмови від проходження медичного огляду спростовуються відомостями, зафіксованими на відеозаписі з камери працівника поліції, з якого вбачається, що працівник поліції після отриманої відповіді ОСОБА_1 щодо відмови від проходження огляду в медичному закладі роз`яснює йому, що у такому випадку на нього буде складено протокол та притягнуто до адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду за ч.1 ст.130 КУпАП. Після того, співробітником поліції повторно було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд у медичному закладі, на що останній знову відповів відмовою. За таких обставин, поліцейський повідомив водію ОСОБА_1 про складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення та наголосив на тому, що його буде відсторонено від права керування ТЗ.
Водночас, як слідує з відеозапису, під час спілкуванні із співробітниками поліції, свою відмову від проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 обумовлював, зокрема, тим, що напередодні дня події він такий огляд вже проходив, у зв`язку із чим стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, вилучено водійське посвідчення та він вже очікує на суд. При цьому, у зв`язку із отриманими контузіями, не заперечував факт вживання ним ліків, що містять заборонені речовини.
Також, як убачається з матеріалів справи, а саме – змісту протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 у якості пояснень зазначив, що відмовився від проходження огляду, бо має 3 контузії та вживає ліки «Прегабалін» (а.с.1)
Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 була відома як процедура проходження огляду у встановленому законом порядку, так і наслідки відмови від такого огляду.
Крім того, зазначеним відеозаписом зафіксовано, що права, передбачені ст.63 Конституції України, та ст.268 КУпАП, були роз`яснені ОСОБА_1 на його вимогу двічі, після чого інспектор поліції уточнив в останнього, чи вони йому зрозумілі, на що той відповів стверджувально.
Аналогічні відомості зафіксовано і у протоколі про адміністративне правопорушення, згідно якого ОСОБА_1 були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст.268 КУпАП, що останній засвідчив власним підписом. (а.с. 1)
Доводи апелянта щодо ненадання йому працівником патрульної поліції письмового направлення для огляду на стан наркотичного сп?яніння у медичному закладі є неспроможними, оскільки працівник поліції пропонував ОСОБА_1 пройти огляд у закладі охорони здоров`я, від якого останній відмовився, та відповідно до ст.266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, не передбачено вручення водію письмового направлення для огляду на стан сп`яніння.
Вимоги апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі у зв`язку з перебуванням у провадженні Московського районного суду м. Харкова двох справ про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, оформлені в один день – 04.10.2024 року, з посиланням на ст.61 Конституції України, є недоречними, так як це два окремі, хоча й тотожні, адміністративні правопорушення, вчинені ОСОБА_1 у різний час та за різних обставин, та їх спільним є лише кваліфікація за ч.1 ст.130 КУпАП.
З огляду на викладені обставини, на момент зупинки та висловлення пропозиції ОСОБА_1 з боку працівників поліції щодо проходження відповідного огляду у медичному закладі у водія не було достатніх підстав відмовлятись від такої законної вимоги або ставити її під сумнів, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що доказів які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови судді та закриття справи на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУПАП, як на тому наполягає апелянт, апеляційний суд не вбачає.
Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП, як штраф з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників. 
Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид та розмір адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень, та відповідає вимогам ст.23, 33 КУпАП.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.2.5 Правил дорожнього руху України, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та його винуватості, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.294КУпАП,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_1 задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року щодо ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргуОСОБА_1  залишити без задоволення.

Постанову судді Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик