Справа № 204/7316/20
Провадження № 2/204/5/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року      м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:
головуючого - судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання - Єрмак Д.О.,
представниці позивача – адвокатки Аракелової А.Р., представниці відповідача ОСОБА_1 - адвокатки Копиленко Д.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_3 та Дніпровської міської ради, треті особи – ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна, орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку, -
У С Т А Н О В И В:
03 листопада 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_5 та Дніпровської міської ради, із вимогами визнання права власності на земельну ділянку (том – 1, а. с. 2-13). 
В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що у лютому ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , визначивши третьою особою приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезну Н.В., із вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 від 30 липня 2007 року, за яким ОСОБА_5 продав йому вказане домоволодіння. Вказує, що в обґрунтування даного позову ОСОБА_5 було зазначено те, що він є власником земельної ділянки площею 0,0861 га по фактичному місцезнаходженню домоволодіння, починаючи з 27 червня 2007 року по теперішній час, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №147749, виданого 22 жовтня 2007 року. Натомість, зазначає, що про існування права власності у ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку він не знав, оскільки останній йому про це не повідомляв, а у договорі купівлі-продажу даного домоволодіння продавець запевнив покупця про те, що земельна ділянка площею 861,0 кв. м, на якій розташоване домоволодіння, не є його (продавця) власністю, а йому, як покупцеві, було роз`яснено зміст ст. 120 Земельного кодексу України. Стверджує, що про наявність у ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку він дізнався лише 17 червня 2020 року, після ознайомлення з його позовом. Вважає такі дії ОСОБА_5 недобросовісними та незаконними, оскільки, як вбачається з умов державного акта на право власності на земельну ділянку, вказаний акт видано на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27 червня 2007 року за № 125/16, тобто до укладення сторонами договору купівлі-продажу домоволодіння, тоді як державну реєстрацію земельної ділянки ним проведено 22 жовтня 2007 року, вже після укладення договору купівлі-продажу домоволодіння. Тому вважає, що ОСОБА_5 умисно приховав від нього інформацію про оформлення за ним права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться вказане домоволодіння, оскільки та повинна слідувати за майном, бо саме на ній знаходиться вказаний будинок, а сама вона має цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що безпосередньо пов`язане з обслуговуванням домоволодіння АДРЕСА_1 . З цих підстав, вважає, що ефективним способом захисту його порушених прав буде саме визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку, що виникло у зв`язку з переходом права власності на вищевказане домоволодіння. Тому прохає суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0861 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1210100000:07:372:0020, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 17 грудня 2020 року (том – 1, а. с. 46), копія якої надіслана учасникам справи 26 листопада 2020 року за вихідним № 25640/20-вих/2/204/2027/20 (том – 1, а. с. 47).
14 січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника ДМР – Архипенко А.О. (том – 2, а. с. 72-73), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем не доведено факту наявності спору з Дніпровською міською радою з питання, що розглядається, чи з будь-якого іншого. Тому вважає, що відсутні підстави вважати, що передбачені законом права чи законні інтереси позивача були порушені, не визнані або оспорені. Вказує, що вищевказана земельна ділянка не входить до складу комунальної власності, а тому у даному випадку предмет спору з Дніпровською міською радою відсутній. З цих підстав, прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року зобов`язано ОСОБА_5 надати вичерпні відповіді на поставлені позивачем у позові питання (том – 1, а. с. 92).
13 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника ОСОБА_5 – адвокатки Капран І.В. на позовну заяву (том – 1, а. с. 134-136), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що укладений між сторонами 30 липня 2007 року договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 є фіктивним, оскільки сторони заздалегідь до його оформлення, знали про те, що він не буде виконаний. Стверджує, що метою укладання вказаного договору було те, що у липні 2007 року ОСОБА_5 звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» з метою отримання кредиту, але оскільки він мав діючий кредит в іншому банку, то йому було відмовлено у кредитуванні. Вказує, що оскільки ОСОБА_5 були необхідні кошти для ведення бізнесу, той звернувся до ОСОБА_2 , з яким він давно був знайомий, щоб той оформив кредит на себе, а він ( ОСОБА_5 ), в якості гарантії того, що буде платити кредит, переоформить на нього будинок АДРЕСА_2 . Зазначає, що ОСОБА_2 погодився на вказану пропозицію, тому вже 30 липня 2007 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння, а на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «УкрСиббанк» взято кредит, кошти за яким останній передав ОСОБА_5 для розвитку його бізнесу. Стверджує, що ОСОБА_5 виконав умови їхньої домовленості з ОСОБА_2 , за власні кошти закрив його кредит, а коли звернувся до нього щодо переоформлення (повернення) на нього права власності домоволодіння АДРЕСА_1 , то той йому відмовив та повідомив про свій намір його продати. Вказує, що фіктивність угоди купівлі-продажу спірного домоволодіння підтверджується також тим, що фактично домоволодіння не передавалося ОСОБА_2 , в ньому з жовтня 2003 року та дотепер проживає ОСОБА_5 зі своєю сім`єю, який платить комунальні послуги та утримує домоволодіння за власні кошти. Також, зазначає, що ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_5 за цим договором жодних коштів, в домоволодінні він не жив, жодних дій щодо витребування майна та виселення ОСОБА_5 з нього не вчиняв, а сам договір купівлі-продажу жодним чином не оспорював так само як і право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку. З цих підстав, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
29 липня 2021 року ОСОБА_6 звернувся до суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , визначивши третіми особами приватного нотаріуса ДМНО Підберезну Н.В. та Дніпровську міську раду, із вимогами про визнання договору купівлі-продажу від 30 липня 2007 року недійсним (том – 1, а. с. 143-148).
Ухвалою суду від 29 липня 2021 року вищевказаний зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до Оборнєва та Дніпровської міської ради при визнання права власності на земельну ділянку (том – 1, а. с. 162). 
16 вересня 2021 року представницею ОСОБА_5 – адвокаткою Капран І.В., до суду подано письмові пояснення щодо додаткового обґрунтування зустрічного позову (том – 1, а. с. 196-197).
Протокольною ухвалою суду від 29 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (том – 2, а. с. 5-7).
Протокольною ухвалою суду від 07 лютого 2022 року до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 залучено ОСОБА_4 (том – 2, а. с. 22-23).
Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус ДМНО Підберезна Н.В. та Дніпровська міська рада про визнання договору купівлі-продажу від 30 липня 2007 року недійсним залишено без розгляду (том – 2, а. с. 87, 88).
Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 204/1757/22 (том – 2, а. с. 89, 90-91).
Ухвалою суду від 21 березня 2024 року провадження у справі відновлено (том – 2, а. с. 95).
19 вересня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання представниці ОСОБА_4 – адвокатки Жук О.В. про закриття провадження (том – 2, а. с. 172 та на звороті).
Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представниці ОСОБА_4 – адвокатки Жук О.В. про закриття провадження відмовлено, провадження у справі зупинено до залучення до участі у розгляді справи правонаступників ОСОБА_5 (том – 2, а. с. 177 та на звороті).
Ухвалою суду від 25 березня 2025 року провадження у справі відновлено (том – 2, а. с. 192 та на звороті).
Протокольною ухвалою суду від 16 вересня 2025 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача ОСОБА_5 – неповнолітнього  ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_3 та третю особу – орган опіки та піклування Центральної адміністрації ДМР (том – 3, а. с. 92-93).
У судовому засіданні представниця позивача – адвокатка Аракелова А.Р., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви.
У судовому засіданні представниця відповідача ОСОБА_1 – адвокатка Копиленко Д.І., позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву.
У судове засідання представник відповідача ДМР не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (том – 3, а. с. 199, 208), причини неявки суду не відомі.
У судове засідання третя особа ОСОБА_4 не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (том – 3, а. с. 201, 204), причини неявки суду не відомі.
У судове засідання представник третьої особи органу опіки та піклування Центральної адміністрації ДМР не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (том – 3, а. с. 202, 209), причини неявки суду невідомі.
У судове засідання третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В. не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (том – 3, а. с. 200), причини неявки суду невідомі. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 30 липня 2007 року між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 861,0 кв.м по фактичному користуванню, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. за реєстровим № 2249744 (том – 1, а. с. 14-16).
Зі змісту п. 5 вказаного договору, з-поміж іншого, вбачається, що земельна ділянка площею 861,0 кв. м, на якій розташоване домоволодіння, не є власністю продавця (покупцеві роз`яснено зміст ст. 120 Земельного кодексу України).
У пункті 9 цього договору зазначено, що покупець зобов`язується звернутися до відповідних органів щодо надання інформації та переоформлення земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 протягом 1 року з дня укладання цього договору.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150378999 від 20 грудня 2018 року (том – 1, а. с. 180) убачається, що 14 грудня 2018 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Ординською О.В., на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВН 16422593).
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 27 червня 2007 року № 125/16 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська» ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:07:372:0020, загальною площею 0,0861 кв.м по АДРЕСА_1 (том – 1, а. с. 59-61, 64).
З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №147749 від 22 жовтня 2007 року (том – 1, а. с. 17-18) убачається, що ОСОБА_5 , на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27 червня 2007 року № 125/16, на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:07:372:0020, площею 0,0861 га, із цільовим призначенням обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 .
З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1206879292018 від 19 листопада 2018 року (том – 1, а. с. 19) убачається, що державна реєстрація вищевказаної земельної ділянки проведена 22 жовтня 2007 року.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року № 204/1285/20 (том – 1, а. с. 20-21), позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без розгляду.
Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_5 сплачував платежі за надані за адресою АДРЕСА_1 комунальні послуги (газопостачання, водопостачання/водовідведення, електропостачання тощо) (том – 1, а. с. 166-192), а рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року у справі № 204/5860/20 з нього було стягнуто на користь АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» завдані збитки, відповідно до акту порушення правил від 18 серпня 2018 року № 125517, у сумі 16170 гривень 18 копійок (том – 1, а. с. 193-194).
30 липня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11190810000 (том – 1, а. с. 219-232), за яким останньому надано кредитні кошти у іноземній валюті у сумі 220 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 1 111 000 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, строком до 31 липня 2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,5 % річних (за перші 30 днів, а після їх перегляд), із цільовим призначенням на придбання домоволодіння АДРЕСА_1 .
В забезпечення виконання зобов`язання вказаного кредитного договору, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 11190810000/111908/120000/3 (том – 1, а. с. 233-238), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В., за реєстровим № 2718.
28 вересня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФІНСТРИМ» було укладено договір факторингу № 280918/1Д (том – 1, а. с. 243-247), за яким банк (клієнт) передав у власність фактора, а фактор прийняв право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11190810000 від 30 липня 2007 року до ОСОБА_2 , та в їх оплату надав грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.
28 вересня 2018 року між ТОВ «ФІНСТРИМ» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги (том – 1, а. с. 239-241), за яким первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитним договором № 11190810000 від 30 липня 2007 року та договорами поруки № 11190810000/ПІ (до ОСОБА_9 ), 11190810000/П2 (до ОСОБА_10 ), 11190810000/П3 (до ОСОБА_11 ) та 11190810000/П4 ( ОСОБА_8 від 30 липня 2007 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10 серпня 2024 року (том – 2, а. с. 26 на звороті).
Спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 є його неповнолітній син ОСОБА_1 , що підтверджується копією спадкової справи (том – 3, а. с. 21-65).
09 лютого 2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0861 га, кадастровий № 1210100000:07:372:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 147749 від 22 жовтня 2007 року (том – 3, а. с. 60).
У судовому засіданні, позивач як свідок, пояснив, що він з ОСОБА_5 був знайомий з 2000 року, вони спілкувалися по бізнесу. Вказав, що у 2007 році ОСОБА_5 запропонував йому купити будинок, який він, придбав у останнього за 220 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті 1 100 000 гривень. Зазначив, що для цього він взяв у банку кредит, який був забезпечений іпотекою цього майна. Стверджував, що для того, щоб погасити заборгованість за указаним кредитним договором він продав дві власні квартири. Вважав, що будинок придбав разом із землею. Про те, що вона вже оформлена на ОСОБА_5 , не знав, при укладанні договору купівлі-продажу будинку вони цього не обговорювали. Зазначив, що після придбання будинку він в ньому не проживав, а здавав (за усною домовленістю) його в оренду ОСОБА_6 , за 500 доларів США на місяць з оплатою комунальних послуг, які останній справно йому платив до 2018 року, а потім через фінансові труднощі перестав, але обіцяв заплатити, або будинок звільнити. Вказав, що з 2020 року він спілкуватися з ОСОБА_5 перестав, а після його смерті мати відповідача чинить йому перешкоди у користуванні його власністю. 
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Так, абзацом 3 частини 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з вимогами ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. 
В свою чергу, приписами ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній станом на дату розгляду справи), встановлено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Згідно з вимогами ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Відповідно до положень ст. 78 ЗК України, у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України , цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Приписами ст. 120 ЗК України визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 вказала на те, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.
Якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у приписах ст. 120 ЗК України та ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17.
Суд зазначає, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.
Судом установлено, що не дивлячись на те, що право власності на земельну ділянку у відповідача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, якому дана земельна ділянка належала на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27 червня 2007 року № 125/16 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська», а право власності у позивача на будинок розташований на вказаній земельній ділянці, виникло на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2007 року, з урахуванням викладених вимог Закону та принципу цілісності об`єкта нерухомості, коли збудоване на землі слідує за нею, з урахуванням обставин цієї справи, та того, що земельна ділянка оформлена як об`єкт права приватної власності, то незалежно від часу його реєстрації повинна належати власнику будинку.
Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві приватної власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач набув право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 30 липня 2007 року, укладеного з ОСОБА_5 , який не оспорено до теперішнього часу, у судовому порядку недійсним, удаваним чи неукладеним не визнано, а відтак відповідно до принципу цілісності об`єкта нерухомості, коли збудоване на землі слідує за нею (оскільки вона нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування), спірна земельна ділянка, яка була оформлена батьком відповідача як об`єкт права приватної власності, ще до укладення договору купівлі-продажу даного домоволодіння, але про що було приховано від позивача, оскільки в самому договорі купівлі-продажу будинку зазначено, що вона не є власністю продавця, суд доходить переконливого висновку про те, що незалежно від часу її реєстрації за відповідачем, така земельна ділянка повинна належати власнику будинку (позивачу), а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом визнання за позивачем права власності земельну ділянку, загальною площею 0,0861 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № 1210100000:07:372:0020, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) та Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75; ЄДРПОУ 26510514), треті особи – ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_4 ), приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна (49070, м. Дніпро, вул. Воскресенька, офіс 4), орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, просп. Лесі Українки, 65; ЄДРПОУ 44209446), про визнання права власності на земельну ділянку – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку, загальною площею 0.0861 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:07:372:0020, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Стягнути з  ОСОБА_1 , в особі законного представника ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_2  витрати по сплаті судового збору в сумі 1 000 (одна тисяча) гривень.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна