ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/7681/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., 

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року (суддя Науменко В.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - протиправною щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошових коштів;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України - нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення за чотири місяці служби, а саме: з 09 березня по 13 червня 2024 року (включно).
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року позов повернуто.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами заяви про поновлення строку, поданої до суду першої інстанції.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 залишено без руху позовну заяву. 
У встановлений судом строк представник позивача надав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, у якій самостійно вказує на отримання при звільнені з військової служби 02.09.2024 грошового атестата, на отримання у липні 2025 року першої відповіді від військової частини на запит адвоката щодо нарахування грошового забезпечення за спірний період та про отримання 23.08.2025 відмови у виплаті грошового забезпечення в розмірі 113600,40 грн, розрахованих позивачем за період з 09.03.2024 по 13.06.2025.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини стосуються неналежних, за доводами позивача, нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 09.03.2024 по 13.06.2024. Позивач був звільнений з військової служби в у вересні 2024 року, про що свідчить запис у військовому квитку останнього. Таким чином, при отриманні наказу про звільнення з військової служби, грошового атестату, позивачу мало бути відомо про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. До того ж, як вказує позивач, у липні 2025 року ним було отримано відповідь на адвокатський запит, де відповідач відмовив нарахувати грошове забезпечення листом від 10.06.2025 №3-38/3/9530 та надав довідки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення в розрізі складових за 2023 та 2024 роки, проте позовну заяву представником позивача подано до суду лише 11.11.2025, тобто з пропуском строку звернення до суду, отже, з дня отримання листа від 10.06.2025 позивач дізнався (повинен був дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.
Відповідно до вимог статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Водночас, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Верховний Суд України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, оскільки нормами КАС України не врегульовано питання строків звернення до суду у справах про стягнення належної працівнику заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, колегія суддів вважає застосовними до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення в повному обсязі, що, з огляду на наведені вище норми, вказує на те, що встановленим строком для звернення до адміністративного суду з такими вимогами є тримісячний строк.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду.
Матеріалами справи встановлено, позивач звільнений з військової служби в у вересні 2024 року, про що свідчить запис у військовому квитку останнього. Таким чином, при отриманні наказу про звільнення з військової служби, грошового атестату, позивачу мало бути відомо про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
До того ж, як вказує позивач, у липні 2025 року ним було отримано відповідь на адвокатський запит, де відповідач відмовив нарахувати грошове забезпечення листом від 10.06.2025 №3-38/3/9530 та надав довідки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення в розрізі складових за 2023 та 2024 роки.
Отже, з дня отримання листа від 10.06.2025 позивач дізнався (повинен був дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Проте позовну заяву представником позивача подано до суду лише 11.11.2025, тобто з пропуском строку звернення до суду.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою позивачем вказано, що після звільнення з лав ЗСУ він тривалий час перебував на лікуванні, що підтверджується відповідними медицинськими документами, позивач є інвалідом першої групи, через отримані травми під час несення військової служби. На думку позивача, наведені обставини (хвороба та перебування на стаціонарному лікуванні), є поважною причиною, яка надає йому право на прийняття його позовної заяви до розгляду.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач отримав у липні 2025 року відповідь на адвокатський запит, де відповідач відмовив нарахувати грошове забезпечення листом від 10.06.2025 №3-38/3/9530 та надав довідки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення в розрізі складових за 2023 та 2024 роки та з якого він міг дізнатися про можливе порушення своїх прав щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, проте об`єктивні обставини, які склалися після цієї дати, унеможливлювали його своєчасне звернення до суду.
Крім того, зазначено, що позивачем направлялись запити до відповідача для виплати грошового забезпечення відповідачем у добровільному порядку.
Вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення до суду з поважних причин та є підставою для поновлення судом такого строку.
Варто зауважити, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21.05.2021 у справі № 1.380.2019.006107, від 22.07.2021 у справі № 340/141/21, від 16.09.2021 у справі № 240/10995/20 та від 12.09.2022 у справі № 120/16601/21-а та інших.
Водночас, пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для повернення такого або залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що пропущений строк звернення із позовом є незначним, та у такому випадку висновок суду про наявність підстав для повернення позову може вплинути на саму суть (мету) судового захисту.
З огляду на наявні матеріали справи, колегія суддів не встановила невиправданого зволікання учасником у реалізації звернення із цим позовом, тому до фактично порушеного позивачем строку звернення за судовим захистом слід відноситись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму.
За викладених обставин колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення адміністративного позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. 
У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
За стандартами Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.
В практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.
Європейським судом з прав людини щодо визначення строку звернення до суду в контексті доступу до суду та забезпечення права на суд продемонстровано підхід, зокрема, викладений у рішенні по справі «Белет проти Франції», згідно з яким стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
В рішенні від 27 червня 2000 року у справі «Ілхан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.
Зважаючи на викладене, а також встановлені вище обставини, оскаржувана ухвала прийнята передчасно, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Згідно з статтею 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року скасувати.
Справу направити до Кіровоградського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров