КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
16 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/3701/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»,
на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Марфіної Н. В.
від 23 вересня 2025 року
у цивільній справі № 755/8725/25 Дніпровського районного суду міста Києва
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» 
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 
В С Т А Н О В И В:
В травні 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просив суд: стягнути з відповідача заборгованість за послуги з постачання гарячої води, централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 233 424 грн 97 коп., інфляційну складову боргу в сумі 5 367 грн 91 коп., 3 % річних в сумі 638 грн 43 коп., та судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідач зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , а позивач надає для зазначеного будинку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідач з липня 2021 року не вносила плату за отримані послуги з централізованого опалення, з липня 2021 року за послуги з постачання гарячої води, та з листопада 2021 року за абонентське обслуговування, що обумовило виникнення заборгованості, яка станом на 01 квітня 2025 року складає 233 424,97 грн. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язана також сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з постачання централізованого опалення в сумі 31 248 грн 74 коп.; інфляційну складову боргу в сумі 488 грн 13 коп., 3 % річних в сумі 39 грн 43 коп., а всього 31 776 (тридцять одна тисяча сімсот сімдесят шість) гривень 30 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 780 грн 68 коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Євро-Реконструкція», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
Зазначає, що суд першої інстанції замість ухвалення рішення про відмову в позові мав би залишити позовну заяву без руху, якщо вважав надані докази недостатніми для підтвердження обсягів споживання. Звертає увагу на те, що відповідачка є недобросовісним споживачем, оскільки тривалий час не сплачує за надані послуги, що завдає збитків підприємству критичної інфраструктури. Апелянт вказує, що нарахування за гарячу воду здійснювалися на підставі показників будинкового засобу обліку пропорційно до кількості зареєстрованих осіб, оскільки квартира не обладнана індивідуальним лічильником. Наголошує, що з липня 2021 року по липень 2023 року нарахування проводилися на 6 осіб, а з серпня 2023 року на 7 осіб відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону № 315. Стверджує, що споживач зобов`язаний самостійно повідомляти виконавця про зміну кількості мешканців та надавати показники приладів обліку, чого відповідачка не робила. Зазначає, що показники будинкового лічильника є загальнодоступними та відображалися у щомісячних рахунках, які споживач не оспорював. Апелянт вважає висновки суду про «обґрунтовані сумніви» щодо обсягів споживання суб`єктивними припущеннями, які не ґрунтуються на доказах. До апеляційної скарги позивач додає витяг з реєстру територіальної громади та детальні розрахунки, які, на його думку, підтверджують правомірність позовних вимог. Посилається на порушення судом норм статей 12, 76, 81, 89 ЦПК України та Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Підсумовує, що суд фактично захистив інтереси боржника, проігнорувавши надані позивачем розрахунки заборгованості на суму 200 129,83 грн.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.
В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники не прибули, представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», від 09.11.2017 № 2189-VIII, що введено в дію 01.05.2019, відповідно до ст. 1 якого, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що комунальною послугою є, зокрема, постачання теплової енергії. 
Порядок надання послуг з централізованого опалення було регламентовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, яка втратила чинність 04.02.2022, а послуг з постачання теплової енергії - Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 р. № 830.
Звертаючись із позовом, позивач вказував, що є виконавцем послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , таким чином, в розумінні Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та Житлового кодексу України, є споживачем комунальних послуг, які надаються позивачем.
Також судом встановлено, що відповідач зобов`язання щодо своєчасної оплати комунальних послуг належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з липня 2021 року до березня 2025 року в сумі 31 248,74 грн, та за абонентське обслуговування за період з листопада 2021 року до березня 2025 року у розмірі 2 046,40 грн.
Згідно з розрахунку заборгованості за постачання гарячої води, за період з липня 2021 року до березня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 200 129,83 грн. Вказана сума розрахована виходячи з норм споживання на одну особу враховуючи кількість зареєстрованих - 6 осіб, а починаючи з серпня 2023 року - 7 зареєстрованих осіб.
Задовольняючи позов у частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та плати за абонентське обслуговування, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка як зареєстрований мешканець квартири є споживачем відповідних комунальних послуг, а встановивши факт неналежного виконання нею зобов`язань щодо їх своєчасної оплати та підтвердженість розміру нарахувань наданими позивачем доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог у цій частині.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за постачання гарячої води на суму 200 129,83 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними доказами обґрунтованість заявлених обсягів споживання. Встановивши, що нарахування здійснювалися на 6 та 7 осіб, суд зазначив про відсутність у матеріалах справи доказів реєстрації у квартирі будь-кого, окрім відповідачки. Суд вказав на недостовірність розрахунку, оскільки заявлений обсяг споживання у 1 150 кубічних метрів за вказаний період викликає сумнів у можливості такого споживання однією особою при нормі 3 кубічних метри на місяць. Окремо суд акцентував увагу на високих показниках у певні місяці, які сягали понад 100 кубічних метрів на одну квартиру, що потребувало додаткового підтвердження фактичними даними розподілу енергії по всьому будинку. Враховуючи, що позивач не надав доказів щодо порядку розподілу послуг між усіма мешканцями та підстав для нарахування на таку кількість осіб, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у цій частині.
Рішення оскаржується у частині відмовлених позовних вимог, та, відповідно, переглядається у межах вимог та доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення боргу за гарячу воду з наступних підстав. 
Відповідно до положень статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд визначає предмет та підстави позову, реалізуючи таким чином принцип диспозитивності цивільного судочинства. Підставами позову є фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, і саме ці обставини визначають межі доказування у справі. У позовній заяві позивач як на фактичну підставу стягнення заборгованості посилався виключно на обставину реєстрації та проживання за вказаною адресою відповідачки, ідентифікувавши її як єдиного споживача послуг. Проте, сформований позивачем розрахунок заборгованості фактично ґрунтувався на іншій обставині - проживанні у житловому приміщенні шести, а згодом семи осіб, яка не була викладена у тексті позовної заяви як підстава позову.
Така суперечність між підставами позову та поданими на їх підтвердження доказами у вигляді розрахунку свідчить про недоведеність позовних вимог у заявленому обсязі. Позивач як професійний учасник правовідносин самостійно обирає спосіб здійснення своїх процесуальних прав і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій відповідно до статті 12 ЦПК України. Спроба позивача обґрунтувати правильність нарахувань шляхом надання до суду апеляційної інстанції довідки про перелік усіх зареєстрованих осіб є фактичною зміною підстав позову на стадії апеляційного розгляду. За приписами частини п`ятої статті 367 ЦПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Таким чином, посилання апелянта на обставини проживання інших осіб, які не були зазначені як підстава позову в суді першої інстанції, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки це виходить за межі предмета апеляційного перегляду та порушує засади змагальності.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність залишення позову без руху для надання додаткових доказів, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтями 175 та 177 ЦПК України обов`язок подання всіх наявних доказів разом із позовною заявою покладається саме на позивача. Процесуальний закон не передбачає обов`язку суду сприяти професійному учаснику правовідносин у формуванні доказової бази шляхом зупинення провадження чи залишення заяви без руху на стадії розгляду справи по суті, якщо позивач не скористався своїм правом на належне обґрунтування позову.
Щодо прийняття нових доказів, доданих до апеляційної скарги, а саме витягу з реєстру територіальної громади та деталізованих розрахунків апеляційний суді звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду про те, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом, а апеляційний суд не може встановлювати нові обставини на підставі доказів, які були доступні позивачу раніше, але не надані суду першої інстанції внаслідок недбалості (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18). Оскільки позивач є суб`єктом господарювання та професійним надавачем послуг, він мав об`єктивну можливість отримати витяг про реєстрацію осіб та підготувати детальний розподіл спожитих послуг згідно з Методикою № 315 до моменту звернення з позовом. Неподання цих документів суду першої інстанції свідчить про неналежне виконання процесуальних обов`язків позивачем. Таким чином, зазначені нові докази не підлягають дослідженню апеляційним судом, а рішення суду першої інстанції має оцінюватися лише на підставі тих матеріалів, які були предметом розгляду в районному суді.
Колегія суддів зазначає, що заявлені позивачем обсяги споживання, розраховані виходячи з кількості шести (семи) осіб, позбавлені належного фактичного підґрунтя, оскільки обставини щодо проживання або реєстрації у житловому приміщенні інших осіб, окрім відповідачки, не були викладені позивачем у позовній заяві як підстави позову. Таким чином, поданий розрахунок заборгованості суперечить визначеним самим позивачем межам доказування та фактичному обґрунтуванню позовних вимог. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що посилання апелянта на Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджену наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315 (далі - Методика № 315), як на безальтернативну підставу для нарахування будь-яких обсягів небалансу гарячої води споживачу без лічильника, є помилковим з огляду на наступне.
Методика № 315 дійсно встановлює алгоритм розподілу різниці між показниками вузла комерційного обліку та сумарним обсягом споживання за приладами розподільного обліку. Однак, застосування цього алгоритму покладає на виконавця послуг обов`язок довести достовірність кожного складника такої формули. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за своєю правовою природою є лише викладом вимог у грошовому виразі та не є первинним документом, який фіксує факт споживання послуги.
Позивачем не було надано суду належних первинних доказів, які стали основою для розрахунку, а саме: виписок з особового рахунку із помісячною фіксацією кубічних метрів, витягів з журналів зняття показників будинкового вузла обліку, оборотно-сальдових відомостей або зведених таблиць споживання по всьому будинку АДРЕСА_3 , які б дозволили суду верифікувати, яким чином було вирахувано «різницю» (небаланс), що припала саме на квартиру № 52 .
Крім того, будь-який розподіл за Методикою № 315 має відповідати засадам розумності та справедливості. При оцінці доказів на предмет їх достовірності (стаття 79 ЦПК України), колегія суддів використовує як орієнтир Постанову Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 409, яка встановлює державний соціальний норматив споживання гарячої води на рівні 1,6 куб. м на особу. Нарахування позивачем обсягів, що у десятки разів перевищують цей норматив (зокрема 115 куб. м на місяць), без надання доказів фактичного розподілу ресурсів у будівлі, свідчить про недоведеність розміру боргу.
Таким чином, сам по собі розрахунок заборгованості, не підкріплений первинною документацією щодо загальнобудинкового обліку та методики виокремлення частки відповідача, не є достатнім доказом у розумінні статті 80 ЦПК України. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив наявні докази та дав їм належну оцінку відповідно до статті 89 ЦПК України, й, встановивши, що наданий позивачем розрахунок не дозволяє об`єктивно визначити розмір грошового зобов`язання споживача, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 квітня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов