Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року Справа№200/1527/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Крилової М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:
04 березня 2026 року до Донецького окружного адміністративного суду, через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», надійшла позовна заява адвоката Протаса О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про:
- визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у нерозгляді рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язання військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти за результатами його розгляду мотивоване рішення у встановлений законом строк.
В обґрунтування позову вказано, що 17.07.2025 позивач був призваний на військову службу під час мобілізації 6-м відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , куди фактично прибув та був зарахований до списків особового складу. Водночас жодного належним чином оформленого та врученного ОСОБА_1 документа, який би підтверджував підстави його направлення, зарахування до конкретної військової частини, а також визначав його правовий статус і підпорядкованість, йому надано не було.
У зв`язку з наявністю сімейних обставин, які відповідно до вимог чинного законодавства є підставою для звільнення з військової служби, ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме — у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю II групи.
З метою реалізації свого права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, 01.12.2025 рапорт ОСОБА_1 було направлено рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення на адресу Міністерство оборони України з проханням скерувати його за належністю до командування військової частини НОМЕР_1 .
Оскільки будь-яка інформація щодо реєстрації рапорту, його передачі за належністю та результатів розгляду позивачу надана не була, 18.01.2026 представником позивача направлено адвокатський запит до Міністерство оборони України з вимогою надати інформацію про реєстрацію рапорту та вжиті за ним заходи. Проте станом на день звернення до суду відповідь на зазначений адвокатський запит не надано, що свідчить про його фактичне ігнорування та порушення вимог законодавства щодо обов`язку надання відповіді на адвокатськийзапит.
Також, 19.01.2026 з метою забезпечення розгляду рапорту по суті позивач повторно направив рапорт засобами електронного зв`язку на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте відповіді на рапорт позивачем не було отримано.
У зв`язку з наведеним вище, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
18 березня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого відповідач проси відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції зазначає наступне.
Наказом командира Відповідача (по стройовій частина) від 24.09.2025 року №139 солдата Позивача, військової служби за призовом по мобілізації, який прибув з військової частини НОМЕР_2 , на підставі розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України №300/ПУ/3736/П/дск від 13.09.2025, зараховано у розпорядження командира Відповідача. З 24.09.2025 зараховано в списки частини, на всі види забезпечення, з 25.09.2025 зараховано на продовольче забезпечення у Відповідача.
Наказом командира Відповідача (по стройовій частина) від 29.09.2025 року №145 нижчепойменованих військовослужбовців Відповідача вважати такими, що самовільно залишили Відповідача 29.09.2025 року: Позивача, гранатометника 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 3 піхотної роти піхотного батальйону Відповідача. З 29.09.2025 призупинити виплати грошового забезпечення, зі сніданку 30.09.2025 зняти з продовольчого забезпечення.
Вказує, що про укладення після СЗЧ в подальшому шлюбу Позивачем із особою, яка є інвалідом ІІ групи, Відповідачу нічого не відомо.
Рапортів про звільнення із додаванням документів про наявність у нього підстав, визначених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Позивачем до Відповідача не надавалось та з Міністерства оборони України або інших органів не надходило. Письмових доказів на спростування такої позиції Відповідача Позивачем до позову не долучено.
У зв`язку з наведеним вище, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
24 березня 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої сторона позивача вважає доводи, наведені у відзиві на позовну заяву, необґрунтованими та такими, що не спростовують обставин, викладених у позові, та ґрунтуються на формальному підході до виконання покладених на відповідача обов`язків.
Вказує, що з метою реалізації свого права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами 01.12.2025 Позивачем було складено та направлено рапорт про звільнення на підставі п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», який рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення скеровано на адресу Міністерство оборони України з проханням забезпечити його належне направлення до командування Військової частини НОМЕР_1 . Обрання саме такого способу звернення було обумовлено відсутністю у Позивача достовірної інформації про місцезнаходження відповідної військової частини, що унеможливлювало безпосереднє подання рапорту за місцем служби.
Незважаючи на належне направлення та вручення рапорту, будь-яка інформація щодо його реєстрації, передачі за належністю та результатів розгляду Позивачу надана не була.
З метою з`ясування стану розгляду рапорту 18.01.2026 представником Позивача направлено адвокатський запит до Міністерство оборони України, однак відповідь на нього станом на день звернення до суду не надано, що свідчить про його фактичне ігнорування та порушення вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Крім того, 19.01.2026 Позивач повторно направив рапорт засобами електронного зв`язку на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що додатково підтверджує його добросовісність та вжиття всіх можливих заходів для забезпечення розгляду рапорту.
Вважає, що Позивач вчинив усі залежні від нього дії для реалізації свого права на звільнення з військової служби. Водночас відсутність будь-якого результату розгляду рапорту свідчить не про відсутність рапорту, як помилково стверджує Відповідач, а про системну бездіяльність органів військового управління, що полягає у невиконанні обов`язку щодо належного прийняття, реєстрації, передачі за належністю та розгляду звернення Позивача.
Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року відкрито провадженняу справі, заяву представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін залишено без задоволення, призначено розгляд справи за правилами прощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази по справі. 
Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 .
З матеріалів справи судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.09.2025 № 139 солдата ОСОБА_1 з 24 вересня 2025 року зараховано до списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з 25 вересня 2025 року на продовольче забезпечення.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.09.2025 № 415 наказано солдата ОСОБА_1 , гранатометника 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 3 піхотної роти піхотного батальйону Військової частини НОМЕР_1 вважати таким, що самовільно залишив військову частину 29 вересня 2025 року. З 29 вересня 2025 року призупинити виплати грошового забезпечення, зі сніданку 30 вересня 2025 року зняти з продовольчого забезпечення.
Згідно з свідоцтвом про шлюб від 16.10.2025 серії НОМЕР_4 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
Відповідно до виписки із акту огляду МСЕК до довідки серії ДОН-05 №046460 від 06.12.2006 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є інвалідом дитинства ІІ групи безстроково; діагноз МСЕК F-70.1.
19.01.2026 представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із адвокатським запитом в якому просив, зокрема, надати поштову та/або електронну адресу військової частини для направлення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, а також за наявності — контактні реквізити канцелярії/штабу військової частини для офіційного листування.
Листом від 23.01.2026 № 1152/18/ВихЗПІ ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомив, що відомості про військові частини, їх місцезнаходження, поштові та електронні адреси, а також інші службові контакті реквізити належать до інформації з обмеженим доступом, з міркувань безпеки розголошенню не підлягають.
27.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г», п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме, у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Разом з рапортом були надані наступні документи: копія паспорту ОСОБА_1 ; копія РНОКПП ОСОБА_1 ; копія паспорту ОСОБА_2 ; копія РНОКПП ОСОБА_2 ; копія пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; копія довідки МСЕК ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про шлюб.
Вказаний рапорт від 27.11.2025, засобами поштового зв`язку, 01.12.2025 було направлено на адресу Міністерства оборони України.
Не отримавши відповідь на рапорт від 27.11.2025 представником позивача було скеровано до Міністерства оборони України адвокатський запит № 18/12-04 від 18.12.2025 у якому просив: надати інформацію щодо реєстрації рапорту солдата ОСОБА_1 , у тому числі номер та дату його реєстрації; надати відомості про спрямування зазначеного рапорту до відповідної військової частини; у разі розгляду рапорту — надати інформацію щодо прийнятих рішень та/або вчинених дій за результатами його розгляду; повідомити орієнтовні строки надання відповіді або виконання дій, зазначених у рапорті.
Відповідь на рапорт позивача від 27.11.2025 та адвокатський запит № 18/12-04 від 18.12.2025 у матеріалах справи відсутня.
19.01.2026 представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 із адвокатським запитом №19/01-02 у якому просив скерувати рапорт військовослужбовця – солдата ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 або Забезпечити інше належне доведення цього рапорту до відповідальних посадових осіб частини, уповноважених на розгляд питань щодо звільнення з військової служби.
Відповідь на вказаний адвокатський запит у матеріалах справи відсутня.
Надаючи правову оцінку діям відповідача, суд виходить із такого.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-ХІІ.
Згідно частини першої статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За нормами частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
З моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.
Частиною 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ визначено виключний перелік підстав звільнення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абз. 11 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, під час дії воєнного стану - необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч. 7 ст. 26 вказаного Закону).
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пунктів 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (в подальшому - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.
Відповідно до пункту 233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав, звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби.
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).
Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
Відповідно до ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
У свою чергу, за змістом ст. 31 указаного Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Системний аналіз наведених норм у своєму взаємозв`язку дає підстави для висновку, що передумовою для звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, є подання таким відповідного рапорту, за результатами розгляду якого командиром військової частини приймається рішення щодо його задоволення чи відмови. При цьому, виключними повноваженнями з прийняття рішення про звільнення з військової служби наділені командири відповідних військових частин.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Додатком до цієї Інструкції є Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Пунктом 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.
Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначено Інструкцією № 40.
Пунктом 2.1.6 Інструкції № 40 визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ (пункт 3.11.6. Інструкції).
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року № 735 (далі Інструкція № 735).
Згідно пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Згідно з пунктом 6 розділу І Інструкції № 735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
У відповідності до пункту 2 розділу ІІ Інструкції № 735 письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Отже, у наведених вище нормативно-правових актах детально роз`яснено поняття «рапорт», а також встановлено конкретні строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів.
З огляду на вищезазначене, слід зробити висновок, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2025 по справі № 280/7446/24, яка в силу частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування.
Право військовослужбовця на звернення до безпосереднього командира для вирішення питання службового чи особистого характеру кореспондує обов`язок військового командира відреагувати на поданий рапорт.
Наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про його звільнення чи про відмову у задоволенні рапорту (постанова Верховного Суду від 08.07.2025 по справі № 580/6020/22).
Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на переконання позивача, відповідачами допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у нерозгляді його рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Судом встановлено, що 01.12.2025 представник позивача засобами поштового зв`язку звернувся до Міністерства оборони України із заявою, у якій просив забезпечити направлення рапорту ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з неможливістю встановлення її актуального місцезнаходження.
До вказаної заяви було додано, зокрема, рапорт про звільнення за сімейними обставинами та копії документів, що обґрунтовують відповідні підстави.
У подальшому, не отримавши відповіді, представник позивача 18.12.2025 звернувся до Міністерства оборони України з адвокатським запитом, у якому просив надати інформацію щодо реєстрації рапорту, його подальшого спрямування та результатів розгляду.
Крім того, 19.01.2026 представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про направлення зазначеного рапорту до командира Військової частини НОМЕР_1 або забезпечення його належного доведення до уповноважених посадових осіб.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що рапорт про звільнення позивачем було направлено виключно до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів звернення позивача безпосередньо до командира Військової частини НОМЕР_1 із відповідним рапортом, а також доказів отримання цією військовою частиною зазначеного рапорту.
Враховуючи те, що в ході розгляду справи сторонами не надано доказів отримання Військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у суду відсутні підстави для висновку про те, що Військовою частиною НОМЕР_1 допущено бездіяльність щодо розгляду відповідних рапортів.
За наведених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти за результатами його розгляду мотивоване рішення у встановлений законом строк є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому адміністративний позов позивача задоволенню не підлягає.
З огляду на результат вирішення спору, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,– відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/). 

Суддя М.М. Крилова