Справа № 569/4844/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Кучиної Н.Г.,
секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В

27.02.2026 ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Давидову О.Ю., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати спільною сумісною власністю майно - квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача кошти сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних.
Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що згідно інформаційної довідки від 24.04.2025 власником всієї квартири АДРЕСА_1 є лише ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності, так як власниками зазначеного вище житла є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У поданій заяві від 17.04.2026 представник позивача - адвокат Давидова О.Ю. просить слухання справи по суті, призначеного на 17 квітня 2026 року об 14:00 годину розглядати по суті без участі позивача та його представника. Свої вимоги позивач підтримує у повному обсязі і просить суд їх задовольнити.
Відповідач у поданій заяві від 17.04.2026 позов визнала повністю, і не заперечила проти задоволення позовної зяви. Просить судове засідання, призначене на 17.04.2026 о 14:00 год. проводити без її участі.
Ухвалою суду від 02 березня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 31 березня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 12 листопада 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції, за актовим записом №89 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно договору купівлі - продажу від 29.03.2017 ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 1206674156101.
Пунктом 6 зазначеного вище договору наголошується, що квартира АДРЕСА_1 придбана за спільні кошти подружжя, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 09 березня 2017 року особисто у нотаріуса писала заяву про те, що зазначене майно (квартира АДРЕСА_2 ) є спільною сумісною власністю подружжя.
21 листопада 2019 року рішенням Рівненський міський суд Рівненської області по справі №569/13956/19 шлюб між сторонами було розірвано.
Згідно інформаційної довідки №5005165924558-16752435335 від 24.04.2025 єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 83768451 від 29.03.2017 квартира, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1206674156101, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 07.10.2005, видавник: Полонський УВМС України в Хмельницькій області, країна громадянства Україна.
05 травня 2025 року Рівненським міським судом Рівненської області винесено судовий наказ по справі № 569/8824/25 за заявою ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу стосовно стягнення заборгованості за борг за спожитий природний газ по квартирі АДРЕСА_1 .
Наказом від 05.05.2025 Рівненським міським судом Рівненської області вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 15 142 грн. 28 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 242 грн. 24 коп.
ОСОБА_1 стверджує, що з 2019 року не мешкає у спірному житлі, що підтверджується доказами наданими у додатках, а саме відмітками із закордонного паспорту ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 не звертається до суду з заявою про визначення за нею права на 1/2 частку спільного майна.
Згідно інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 є єдиним власником житла, тому дана обставина є підставою для комунальних служб звертатися до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 коштів за послуги, якими він не користується. Враховуючи зазначене, позивач має намір через звернення до суду поділити спільне майно.
21.01.2026 представником позивача - адвокатом Давидовою О.Ю. було надіслано заяву про досудове врегулювання спору відповідачу ОСОБА_2 .
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-ц провадження № 14-108звц21).
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка майна співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частини перша, друга, третя статті 70 СК України).
Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.
До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі.
При цьому, суд зауважує, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Також, суд враховує, що ОСОБА_1 повідомив, що він набуває квартиру в спільну сумісну власність і перед укладенням Договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2017 року ОСОБА_2 була надана згода другого з подружжя приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвій О.В., що слідує з п.6 вказаного Договору.
В зв`язку з цим суд вказує, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме – подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Аналогічні висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відтак, враховуючи, що позивач надав згоду відповідачу на укладання Договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, така згода була надана приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвій О.В., вказаний нотаріус і посвідчував Договір купівлі-продажу квартири від 29.03.2017 року за реєстровим № 670, відтак, оцінивши ці докази в сукупності, суд доходить висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , придбана сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя і вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на вказане майно.
Тому суд доходить висновку, що спірне нерухоме майно є спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу між ними в рівних частках.
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі. Оскільки відповідач не спростувала презумпції спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, суд поширює режим спільної сумісної власності на вказане майно, ділить його в рівних частках між сторонами.
За таких обставин позов підлягає до задоволення, шляхом поділу спільного сумісного майна сторін, визнавши за ними в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Згідно квитанції № 7379-6416-2707-6377 від 24.02.2026 та квитанції № 7039-1609-8592-5993 від 24.02.2026 судовий збір сплачено в розмірі 17 971,2 грн.
Оскільки відповідач визнає позов у повному обсязі, то підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову позивачем, що становить суму 8 985 грн. 06 коп. (17 971,2 грн / 2)
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить суму 8 985 грн. 06 коп.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Керуючись ст. 3, 4, 10 - 13, 81, 89, 141, 206, 258, 259, 263 - 265, 268, 272, 273, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити повністю.
Визнати спільною сумісною власністю майно - квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 8 985 грн. 06 коп.
Повернути ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 8 985 грн. 06 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складено 21.04.2026.

Суддя Н. Г. Кучина