ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 420/3094/19
адміністративне провадження № К/990/28603/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Трусова Анатолія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року (суддя Потоцька Н.В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року (колегія у складі суддів Танасогло Т.М., Димерлія О.О., Шляхтицького О.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасувати наказів, поновлення на посаді,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про зміну предмету позову від 18 жовтня 2023 року просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУ НП в Одеській області) від 28 березня 2019 року №726 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Роздільнянського ВП ГУ НП в Одеській області» в частині звільнення зі служби в поліції заступника начальника відділу поліції - начальника СКП Роздільнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - Роздільнянський ВП ГУ НП в Одеській області) капітана поліції ОСОБА_1 ;
- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 23 квітня 2019 року №460 о/с по особовому складу про звільнення зі служби в поліції заступника начальника відділу поліції - начальника сектору кримінальної поліції (далі - СКП) Роздільнянського ВП ГУ НП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 , за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) (далі - Закон №580-VIII);
- поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника СКП Роздільнянського районного ВП ГУ НП в Одеській області;
- стягнути з ГУ НП в Одеській області на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2019 року до дня поновлення на роботі;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника СКП Роздільнянського районного ВП ГУ НП в Одеській області та стягнення на його користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу за один місяць;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області внести відповідні виправлення до трудової книжки серії НОМЕР_1 стосовно звільнення капітана поліції ОСОБА_1 .
Мотиви позивача головним чином зводилися до того, що спірні накази прийнятті відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, позивача звільнено зі служби в поліції безпідставно і незаконно, тому ці накази є протиправними та підлягають скасуванню.
Судовий розгляд
Суди розглядали справу неодноразово.
(1) Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 18 вересня 2019 року, яке залишив без змін П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 19 лютого 2020 року, відмовив у задоволенні позову.
Верховний Суд постановою від 15 жовтня 2020 року зазначені судові рішення скасував та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд зазначив, що оскаржувані накази було прийнято з урахуванням виявлених за результатами службового розслідування порушень позивачем Присяги поліцейського, норм Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом від 15 березня 2018 року №2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут Національної поліції України), Закону №580-VIII, а також інших підзаконних нормативно-правових актів, що регулюють діяльність поліцейських.
Проте, як констатував Верховний Суд, матеріали судової справи не містили ні висновку службового розслідування, ні документів, на підставі яких це службове розслідування призначено, ні зібраних під час розслідування доказів, на підставі яких відповідач дійшов висновку про наявність в діях позивача вини у скоєному правопорушенні і застосував до нього дисциплінарне стягнення.
У зв`язку із цим Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди вирішили справу без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Суд вказав, що під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.
(2) За результатами нового судового розгляду Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 11 грудня 2023 року, яке залишив без змін П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 06 червня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.
Зазначені судові рішення є предметом касаційного перегляду.
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що позивача за результатами службового розслідування притягнуто до дисциплінарної відповідальності, як окремого виду юридичної відповідальності. Під час судового розгляду підтвердилися констатовані відповідачем порушення, що виявилися у незабезпеченні належного виконання доручень слідчих, які надійшли на виконання до відділу поліції; зокрема, несвоєчасному їх виконанні, з порушенням встановлених строків та укриття фактів невиконання підлеглими працівниками доручень слідчих; несвоєчасній перевірці оперативної інформації; відсутності контролю за своєчасністю та правильністю проведення оперативно-розшукових заходів у межах оперативно - розшукових справ; відсутності контролю за перевіркою отриманої оперативної інформації. Суд зауважив, що сам позивач не заперечував поставлених йому в провину порушень, однак стверджував, що відповідач не довів розумність застосування такого крайнього заходу, як звільнення зі служби. Оцінивши ці доводи, суд не знайшов підстав для висновку про неспівмірність застосованого дисциплінарного стягнення, зваживши на те, що за час служби в поліції позивач мав як нагороди, так і дисциплінарні стягнення, зокрема, на час вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, мав непогашене дисциплінарне стягнення у вигляді догани, що є обставиною, яка обтяжує дисциплінарну відповідальність, до того ж, обіймав керівну посаду, яка покладала на позивача відповідальність не лише за власні дії, а й дії підлеглих. З урахуванням викладеного, суд констатував законність оспорюваних наказів, відсутність правових підстав для їх скасування, тому у задоволенні позову відмовив.
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції. Свою позицію мотивував тим, що в цьому випадку відповідач за наслідками проведення службового розслідування встановив такі виключні фактичні дані, які свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків (у вигляді підриву авторитету і довіри до поліції через вчинення проступку, що компрометують звання поліцейського) та причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни, та саме за скоєння дисциплінарного проступку застосував до позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції. У розглядуваному випадку дисциплінарний проступок позивача виявився у недотриманні принципів діяльності поліцейського та вчиненні дій несумісних з вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейських. Така оцінка пов`язана з діями, які були виявлені в рамках проведеного службового розслідування та повністю доведені під час його проведення. Отже, причинами звільнення позивача є скоєння дисциплінарного проступку, що виразилося у неетичних та непрофесійних діях під час виконання службових обов`язків, скоєнні вчинку, який компрометує його як поліцейського, що в свою чергу підриває авторитет поліції в цілому.
Апеляційний суд констатував, що у висновку, складеному за результатами службового розслідування відображено обставини, які стали підставою для проведення службового розслідування, наведені факти щодо поведінки позивача в частині дотримання ним вимог законодавства України, вимог службової дисципліни та належного виконання своїх обов`язків. Із цих міркувань суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок суду першої інстанції про те, що накладене на позивача дисциплінарне стягнення у цьому разі є співмірним виявленому проступку та є необхідним засобом підтримання службової дисципліни.
Доводи скаржника про порушення процедури проведення службового розслідування, порушення його прав під час його проведення, суд апеляційної інстанції відхилив як неґрунтовані та такі, що спростовуються зібраними у справі доказами.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Підставою касаційного оскарження представник позивача вказав пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у межах якої зазначив про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 червня 2023 року у справі №380/1256/21, від 17 квітня 2024 року у справі №320/11315/22, від 13 грудня 2023 року у справі №826/1765/17, від 08 березня 2024 року у справі № 580/4268/20.
За позицією скаржника, суди попередніх інстанцій у своїх судових рішеннях навели лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту, без конкретизації які саме дії позивача кваліфіковано відповідачем як такі, що дискредитують звання працівника поліції та підриває авторитет органів Національної поліції України. Натомість у постановах від 12 червня 2023 року у справі №380/1256/21, від 17 квітня 2024 року у справі №320/11315/22 Верховний Суд вказував, що самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту Національної поліції, Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби. Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення. 
Скаржник також зазначив, що суди залишили поза увагою положення частини дванадцятої статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, відповідно до якої у разі притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського, який має дисциплінарне стягнення і вчинив дисциплінарний проступок, дисциплінарне стягнення, що застосовується, повинно бути суворішим, ніж попереднє. Скаржник наголосив, що наступне суворіше дисциплінарне стягнення після догани, є сувора догана, а не звільнення зі служби, однак відповідач не обґрунтував, а суди попередніх інстанцій не перевірили в чому саме було обрано найсуворіший вид стягнення як звільнення зі служби позивача. У цьому контексті звернув увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 грудня 2023 року у справі №826/1765/17, а саме, що відповідні обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно - щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення. В аспекті спірних правовідносин необхідно зазначити, що вирішення питання про правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясовувати насамперед склад дисциплінарного проступку в його діях, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні ним службової дисципліни. (…) Враховуючи те, що позивача притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, адміністративний суд під час розгляду справи повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Також скаржник послався неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08 березня 2024 року у справі №580/4268/20, зокрема, що в основі обґрунтованого судового рішення лежать повнота і всебічність з`ясування обставин справи. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
Автор касаційної скарги також вказав, що суд першої інстанції не перевірив доводів позивача щодо порушення процедури проведення службового розслідування та необґрунтованості висновків, комісії, обмежившись відображенням цих висновків у судовому рішенні. Водночас апеляційний суд цих помилок не виправив та не надав відповіді на ключові аргументи позивача, які він ставив з урахуванням висновків місцевого адміністративного суду, зокрема, щодо незабезпечення його права на захист та надання пояснень щодо тих питань, які перевірялися під час службового розслідування, відповідності закону виходу комісії за межі предмета службового розслідування та необґрунтованості висновків цього службового розслідування з урахуванням мети його призначення.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій звели сутність дисциплінарного проступку позивача до загальних понять, без належного послідовного розкриття його важливих складових, у тому числі наявності чи відсутності негативних наслідків.
Позиція інших учасників справи
Представниця ГУ НП в Одеській області подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року залишити без змін.
На переконання відповідача, доводи касаційної скарги зводяться лише до незгоди з оцінкою, наданою судом першої інстанції та апеляційної інстанції, результатом якої стало рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Відповідач категорично заперечив проти аргументів позивача про порушення процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності, зауважив, що 26 лютого 2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено з правами особи, щодо якої проводиться службове розслідування, що засвідчено його підписом. Наведені ж позивачем мотиви щодо неповідомлення його про проведення службового розслідування, відсутність вимоги комісії надати пояснення, а також неознайомлення з результатами цього розслідування, відповідач розцінив у відзиві як перекручування фактів та маніпуляцію.
Відповідач вказав на необґрунтованість міркувань позивача про недоведеність потреби застосування крайнього заходу дисциплінарної відповідальності. У цьому контексті нагадав висновки, викладені постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року в справі №160/11792/20 про те, що застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в Національній поліції України є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень. На думку відповідача, ГУНП в Одеській області правомірно обрало позивачу дисциплінарне стягнення у виді звільнення з поліції, адже вчинений позивачем проступок є таким, що негативно впливає на авторитет та довіру до органів Національної поліції з боку суспільства, і такий захід дисциплінарного впливу застосовано обґрунтовано, розсудливо, пропорційно, тобто з урахуванням балансу між несприятливими наслідками та цілями, на досягнення яких він спрямований.
Отже, суд першої інстанції та апеляційної інстанції належним чином дослідив обставини, які мали значення для прийняття спірних відповідачем рішень, наведено мотиви, з яких зроблено висновки про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку з посиланням на відповідні докази.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2024 року касаційну скаргу Трусова А.C., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у справі №420/3094/19 повернуто особі, яка її подала, на підставі пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
23 липня 2024 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга представника позивача на зазначені судові рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2024 року цю касаційну скаргу залишено без руху та встановлено скаржникові десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.
19 серпня 2024 року представник позивача подав до Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги до якої долучив уточнену касаційну скаргу та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2024 року визнано поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Трусова А.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в цій справі.
На підставі службової записки судді-доповідача Загороднюка А.Г. від 02 квітня 2026 року №12185/26 щодо настання обставин, які унеможливлюють розгляд судової справи, у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Губської О.А., яка входить до складу постійної колегії суддів, а також розпорядження заступника Керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року №388/0/78-26, здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями. За його результатами згідно з протоколом від 02 квітня 2026 року для розгляду справи визначено колегію у складі суддів: Загороднюка А.Г. (головуючий), Білак М.В., Єресько Л.О.
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року справу призначено до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
21 лютого 2019 року до Відділу інспектування з особливих доручень Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області надійшла інформація про те, що працівниками військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (далі - ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві), Управління Служби безпеки України в Одеській області (далі - УСБУ в Одеській області) за отримання неправомірної вигоди затримано заступника начальника відділу - начальника СКП Роздільнянського ВП ГУ НП в Одеській області капітана поліції Безика М.М. (спеціальний жетон №0042104), ІНФОРМАЦІЯ_1 , освіта вища, в органах внутрішніх справ з 09 серпня 2009 року до 06 листопада 2015 року, в Національній поліції України з 07 листопада 2015 року, на займаній посаді з 02 травня 2018, має діюче дисциплінарне стягнення догана, оголошене наказом ГУ НП від 18 січня 2019 №106 у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №420191010000050 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
22 лютого 2019 року працівниками військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві проведено обшуки за місцем мешкання та робочого кабінету капітана поліції ОСОБА_1 .
Того ж дня органом досудового розслідування в межах кримінального провадження №42019161010000050 від 04 лютого 2019 року капітану поліції ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.
22 лютого 2019 року Заводським районним судом м. Миколаєва до капітана поліції ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід - тримання під вартою з утриманням в слідчому ізоляторі (далі - СІЗО) м. Миколаєва до 20 квітня 2019 року та визначено розмір застави в 100000 грн, після внесення якої 25 лютого 2019 року підозрюваного капітана поліції ОСОБА_1 звільнено з-під варти.
За фактом затримання позивача призначено службове розслідування.
01 березня 2019 року у межах службового розслідування членами дисциплінарної комісії здійснено виїзд до Роздільнянського ВП ГУНП для перевірки дотримання дисципліни та законності капітаном поліції ОСОБА_1 .
В ході перевірки встановлено, що 21 січня 2019 року капітан поліції ОСОБА_1 здійснив виїзд на службовому автомобілі «Шкода», номерний знак НОМЕР_2 , без проходження передрейсового інструктажу водіїв та медичного огляду. Крім цього у дорожньому листі №1236 відсутні будь-які записи (підписи та показники лічильників) за вказаний день, що свідчить про порушення частини 13 розділу III «Використання транспортних засобів» Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 вересня 2017 року №757 (далі - Порядок №757).
Також цього ж дня здійснено перевірку законності прийняття рішень по матеріалам, контроль за перевіркою яких здійснював капітан поліції ОСОБА_1 (доповідна записка від 04 березня 2019 року №5/1-569).
В ході вказаної перевірки виявлено 3 факти неповного і невсебічного розгляду повідомлень громадян про кримінальні правопорушення. Зокрема, довідкою №3422 (ЄО від 02 жовтня 2018 року №6321) було списано до канцелярії заяву ОСОБА_2 щодо намагання надати хабара у сумі 500 рублів російської федерації на Міжнародному пункті пропуску с. Кучурган громадянином рф ОСОБА_3 , проте оперуповноваженим СКП лейтенантом поліції ОСОБА_4 за узгодженням з заступником начальника відділу - начальником СКП капітаном поліції ОСОБА_1 не було проведено необхідних перевірочних заходів.
Вважаючи прийняте рішення передчасним, керуючись вимогами абзацу 4 частини першої статті 19 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) і пункту 6 розділу V «Розгляд скарг громадян» Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 листопада 2017 року №930 (далі - Порядок №930), доручено проведення додаткової перевірки конкретних обставин чи відомостей. Повідомлення внесено до ЖЄО Роздільнянського ВП за №1062 від 01 березня 2019 з пропозиціями здійснити такі дії: опитати заявника - ОСОБА_2 - по суті події; встановити, хто з посадових осіб ДПСУ знаходився у той час на місці події, опитати їх; встановити місцезнаходження ОСОБА_3 опитати його по суті події; за згодою з командуванням ДПСУ переглянути запис камер відео спостереження; здійснити інші перевірочні заходи.
Довідкою №3580 (ЄО від 30 жовтня 2018 року №7012) була списана до канцелярії заява ОСОБА_2 щодо намагання надати хабара у сумі 5 тис. російських рублів на Міжнародному пункті пропуску с. Кучурган громадянином Республіки Молдови ОСОБА_6 , проте оперуповноваженим СКП старшим лейтенантом поліції Чорбою С.А. за узгодженням з заступником начальника відділу- начальником СКП капітаном поліції ОСОБА_1. не було проведено необхідних перевірочних заходів.
Вважаючи це рішення передчасним, керуючись вимогами абзацу 4 частини першої статті 19 Закону №393/96-ВР і пункту 6 розділу V «Розгляд скарг громадян» Порядку №930, доручено проведення додаткової перевірки конкретних обставин чи відомостей. Повідомлення внесено до ЖЄО Роздільнянського ВП за №1063 від 01 березня 2019 року з пропозиціями здійснити наступні дії: опитати заявника - ОСОБА_2 по суті події; встановити хто з посадових осіб ДПСУ знаходився у той час на місці події, опитати їх; встановити місцезнаходження ОСОБА_6 опитати його по суті події; за згодою з командуванням ДПСУ переглянути запис камер відео спостереження; здійснити інші перевірочні заходи.
Довідкою №3553 (ЄО від 10 листопада 2018 року №7298) була списана до канцелярії заява ОСОБА_2 щодо намагання надати хабара у сумі 20 доларів США на Міжнародному пункті пропуску с. Кучурган громадянином Республіки Молдови ОСОБА_8 , проте оперуповноваженим СКП лейтенантом поліції ОСОБА_4. за узгодженням з капітаном поліції ОСОБА_1 не було проведено необхідних перевірних дій.
За висновком комісії, наведені факти свідчать про грубе порушення капітаном поліції ОСОБА_1 пункту 1 розділу IV «Розгляд звернень громадян, оформлення результатів розгляду звернень та надання відповідей заявникам» Порядку №930, який вимагає від керівника органу поліції або його заступника під час розгляду звернень громадян вивчати суть порушених у них питань, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали попередніх перевірок за цими зверненнями, направляти працівників органів (підрозділів) поліції на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів та вживати інших заходів для об`єктивного вирішення.
Разом з тим, 01 березня 2019 року членами дисциплінарної комісії, у тому числі Управління карного розшуку (далі - УКР) ГУ НП, в межах компетенції перевірки проаналізовано стан оперативно-службової діяльності капітана поліції ОСОБА_1 (доповідна записка від 04 березня 2019 року №2/1-1425).
Перевіркою встановлено, що капітан поліції ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника - начальника сектору кримінальної поліції Роздільнянського ВП ГУ НП в Одеській області наказом ГУ НП в Одеській області від 04 травня 2018 року №685о/с та виконував свої посадові обов`язки згідно з посадовою інструкцією від 21 вересня 2018 року №49/612-вн.
Встановлено, що капітаном поліції ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 року не ініційовано та не проведено жодної наради щодо заслуховування результатів роботи за звітні періоди 2018-2019 років керівництва та співробітників СКП Роздільнянського відділу поліції, Великомихайлівського, Іванівського, Захарівського, Ширяївського відділень поліції Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області.
Перевіркою організації взаємодії сектора кримінальної поліції та слідчого відділення Роздільнянського ВП ГУ НП в Одеській області, в ході якої було перевірено стан організації виконання доручень слідчих встановлено, що згідно зі статистичними даними Управління інформаційно-аналітичної підтримки (далі - УІАП) ГУ НП в Одеській області, за період з 01 вересня 2018 року до 01 січня 2019 року до СКП Роздільнянського ВП надійшло 119 доручень слідчих, виконано співробітниками СКП - 103, з них з порушенням терміну - 3.
В поточному році, відповідно до статистичних даних УІАП ГУ НП в Одеській області, станом на 01 березня 2019 року, до СКП Роздільнянського ВП від слідчих надійшло 34 доручення, які виконано без порушення термінів. Однак, перевіркою журналу обліку вхідної документації Роздільнянського ВП встановлено, що до СКП Роздільнянського ВП в 2019 році надійшло 30 доручень слідчих, з яких 3 виконані у встановлений КПК України строк, 14 - виконані з порушенням строку, 13 - не виконані взагалі.
Вказане, за висновком комісії, свідчить про те, що капітаном поліції ОСОБА_1 , всупереч вимогам пункту 8 розділу VI Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 липня 2017 року №575 (далі - Інструкція №575), не забезпечено належне виконання доручень слідчих, які надійшли на виконання до СКП Роздільнянського ВП, що виразилось у несвоєчасному їх виконанні, з порушенням встановлених строків та укриття фактів невиконання підлеглими працівниками доручень слідчих.
Перевіркою стану організації агентурно-оперативної роботи капітаном поліції ОСОБА_1 встановлені факти порушення вимог пункту 89 розділу VII, пункту 3 розділу VIII Інструкції про організацію оперативно-розшукової діяльності та негласної роботи оперативними підрозділами національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 травня 2016 року №07 (далі - Інструкція №7), що виразилось у несвоєчасній перевірці оперативної інформації, вимог пункту З, підпунктів 1, 4 пункту 5 розділу XXI вказаної Інструкції, що виразилось у відсутності контролю за своєчасністю та правильністю проведення оперативно-розшукових заходів в рамках оперативно - розшукових справ, відсутності контролю за перевіркою отриманої оперативної інформації.
В ході службового розслідування опитано начальника Роздільнянського ВП ГУ НП в Одеській області полковника поліції ОСОБА_9 , який був безпосереднім керівником капітана поліції ОСОБА_1 . Водночас, ОСОБА_1 у своїх пояснення відмовився висвітлювати обставини події, посилаючись на статтю 63 Конституції України.
Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 28 березня 2019 року №726 за порушення вимог пунктів 1, 2 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 1, 2 частини першої статті 18, частини першої статті 23 Закону №580-VIII, пункту 1 розділу 4 Порядку №930, пункту 8 розділу VI Інструкції №575, пункту 3, підпунктів 1, 4 пункту 5 розділу XXI, пункту 89 розділу VII, пункту 3 розділу VIII Інструкції №07, частини тринадцятої розділу III Порядку №757, що виразилось у особистій недисциплінованості, отримані неправомірної вигоди, та стало підставою для затримання органами досудового розслідування, набуло суспільного резонансу та негативно вплинуло на формування суспільної думки відносно органів поліції, порушенні службової дисципліни при виконанні службових обов`язків, у неповному і не всебічному розгляді повідомлень громадян про кримінальні правопорушення, не забезпеченні належного виконання доручень слідчих, які надійшли до СКП Роздільнянського ВП та укриття фактів їх невиконання, у несвоєчасній перевірці оперативної інформації, у відсутності контролю за своєчасністю та правильністю проведення оперативно-розшукових заходів в рамках оперативно-розшукових справ, відсутності контролю за перевіркою отриманої оперативної інформації, здійсненні виїзду на службовому автомобілі «Шкода», номерний знак НОМЕР_2 , без проходження передрейсового інструктажу водіїв, медичного огляду та записів про виїзд у дорожньому листі, до заступника начальника відділу - начальника СКП Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Позивача було ознайомлено з наказом ГУ НП в Одеській області від 28 березня 2019 року №726 02 квітня 2019 року.
Наказом ГУ НП в Одеській області від 23 квітня 2019 року №460 о/с капітана поліції ОСОБА_1 відповідно до наказу від 28 березня 2019 року №726 ГУ НП в Одеській області звільнено зі служби в поліції.
Наказом ГУ НП в Одеській області від 14 серпня 2019 року №1033 о/с внесено зміни до наказу від 23 квітня 2019 року №460 о/с в частині дати звільнення позивача з 25 квітня 2019 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права й акти їх застосування
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон №580-VIII.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 2 цього Закону визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Згідно із частиною першою статті 64 Закону №580-VIII особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:
«Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Частиною першою статті 18 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Частинами першою та другою статті 19 Закону №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, серед іншого, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частини друга статті 77 Закону №580-VIII).
За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України Службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Пунктами 1, 2 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції визначено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки.
Згідно із частиною першою статті 11 Дисциплінарного статуту Національної поліції України за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Статтею 12 Дисциплінарного статуту Національної поліції України встановлено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до частин першої-третьої статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
За змістом статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою (частини перша-четверта, шоста статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
Частинами першою, п`ятнадцятою статті 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України визначено, що проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.
За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.
Статтею 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України визначено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку (частина перша статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби (частина третя статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції (частина сьома статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби (частина восьма статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
Відповідно до частини третьої статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2018 року №893, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 року за №1355/32807 (далі - Порядок №893; у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктами 1, 4, 13, 17 розділу V «Проведення службового розслідування дисциплінарною комісією» названого Порядку визначено, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інші особи можуть надавати усні чи письмові пояснення з приводу відомих їм відомостей про діяння, що стало підставою для призначення службового розслідування.
Факт відмови поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інших осіб від надання пояснень фіксується шляхом складення акта про відмову надати пояснення.
Відповідно до пунктів 2, 9 розділу VI. «Оформлення матеріалів службового розслідування» Порядку №893 підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.
Висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
Межі касаційного перегляду визначені статтею 341 КАС України. За правилами частини першої цієї статті, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційне провадження у цій справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме, з метою перевірки аргументів скаржника щодо застосування судами попередніх інстанцій правових норм без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 червня 2023 року у справі №380/1256/21, від 17 квітня 2024 року у справі №320/11315/22, від 13 грудня 2023 року у справі №826/1765/17, від 08 березня 2024 року у справі №580/4268/20.
З метою оцінки релевантності спірним правовідносинам висновків Верховного Суду, викладених у згаданих скаржником постановах, спершу належить з`ясувати зміст та правове регулювання спірних правовідносин у цих справах.
У справі №380/1256/21 спірні відносини виникли довкола звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
За результатами службового розслідування було констатовано грубе порушення позивачем службової дисципліни, зокрема вимог основних обов`язків поліцейського, передбачених частиною першою статті 18 Закону №580-VIII, пункту 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - Правила дорожнього руху), пункту 5 розділу I Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року №1179 (далі - Правила етичної поведінки поліцейських), та частини 1 Розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII, а також скоєння вчинку, що дискредитує та підриває авторитет поліції. 
Поставлені позивачеві у провину порушення виявилися в тому, що перебуваючи поза службою (вихідний день) в цивільному одязі без вогнепальної зброї, однак, як працівник поліції, будучи зобов`язаним відповідно до статті 18 Закону №580-VIII неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, Присяги поліцейського, а також вимог пункту 5 розділу I та пункту 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейського щодо обов`язку поліцейського за будь-яких обставин, як у робочий, так і в неробочий час, дотримуватись основоположних принципів, які закріплені у вищевказаних законодавчих актах України, зокрема, верховенства права, законності, відкритості та прозорості, справедливості та рівності, керуючись хибним почуттям власної безкарності, 29 листопада 2020 року, керуючи автомобілем за вказаною у рішенні адресою, рухався по крайній лівій смузі, в той час коли права смуга була вільною, чим порушив Правила дорожнього руху, та у подальшому, після виявлення у нього поліцейськими ознак сп`яніння, від відповідного огляду на місці та у медичному закладі відмовився, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені частиною другою статті 122 та частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). У подальшому намагаючись уникнути відповідальності, представився працівником поліції, чим проявив своє зверхнє ставлення до установлених норм поведінки, та скоїв вчинок, що дискредитує та підриває авторитет працівника поліції.
Особливістю фактичних обставин у цій справі було те, що постановою Залізничного районного суду м. Львова від 22 лютого 2021 року у справі №462/7760/20, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача за частиною першою статті 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП. Крім цього, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 22 лютого 2021 року у справі №462/8424/20 позов задоволено повністю, постанову серії ДПО 18 №983817 від 29 листопада 2020 року у справі про адміністративне правопорушення та визнання позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП - скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення визнання позивача винним частиною другою статті 122 КУпАП - закрито.
Поряд із наведеним у справі було встановлено, що пояснення у позивача під час приведення службового розслідування на якому приймалося рішення про звільнення не відбиралися. Позивачеві не було запропоновано підтвердити або спростувати інформацію, яка стала підставою для проведення службового розслідування.
У контексті цих фактичних обставин Верховний Суд наголосив, що вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад саме дисциплінарного проступку в його діях, проте суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінку спірному наказу на предмет застосування дисциплінарної відповідальності до позивача, відповідно до його кваліфікації дисциплінарною комісією через призму правил професійної етики. Верховний Суд також зауважив, що констатуючи вчинення позивачем дисциплінарного проступку суд апеляційної інстанції не встановив, які саме дії позивача кваліфіковано відповідачем як такі, що дискредитують звання працівника поліції та підриває авторитет органів Національної поліції України. 
Із цих міркувань Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, скасував оспорювану постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року та направив справу до цього ж суду на новий розгляд.
У справі №320/11315/22 спірні правовідносини виникли у зв`язку зі застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції за недотриманням ним вимог пунктів 1, 2 частини першої-другої статті 18, частини першої статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1, 2, 4, 6, 8, 13 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, статті 24 Закону України «Про запобігання корупції», абзаців 1, 2, 5 пункту 1 Розділу I, пункту 1, 2 абзацу 1 пунктів 3, 4 Розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року №1179, пункту 6 Розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 лютого 2019 року №100, внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників ГУ НП в Київській області, затвердженого наказом від 05 серпня 2016 року №919, що фактично виразилося у нехтуванні інтересами служби, низьких моральних якостях, що негативно вплинуло на авторитет поліції як органу державної влади.
За обставинами вказаної справи, підставою для накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби слугували результати службового розслідування, які базувалися на інформації, що надійшла 17 жовтня 2022 року до ГУ НП в Київській області про те, що Київською обласною прокуратурою спільно з СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, під оперативним супроводженням ГВ «Д» УЗНД ГУ СБУ у м. Києві та Київській області під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження 17 серпня 2022 року внесено відомості до ЄРДР за вказаним у судовому рішенні номером, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України відносно, зокрема, позивача, який обіймав посаду начальника відділу поліції відповідного районного управління поліції.
Переглядаючи судові рішення, Верховний Суд зазначив, що реалізація дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана із порушенням кримінального провадження та набрання чинності вироком суду. А наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення стало скоєння ним дисциплінарного проступку у виді порушення службової дисципліни, що підриває довіру та авторитет органів поліції та є несумісними із подальшим проходженням служби. 
Верховний Суд наголосив, що такі висновки ґрунтувалися лише на матеріалах кримінального провадження, водночас суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи наявні в матеріалах службового розслідування будь-які інші докази, крім матеріалів кримінального провадження, що були добуті в ході службового розслідування та надавали б підстави для висновку про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку у виді порушення службової дисципліни. 
Суд касаційної інстанції констатував, що суди не надали оцінки по суті дисциплінарного проступку позивача відповідно до його кваліфікації дисциплінарною комісією через призму правил професійної етики. Констатуючи вчинення позивачем дисциплінарного проступку, суди не встановили, які саме дії позивача кваліфіковано відповідачем як такі, що несумісні з вимогами, які пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського, та принижують авторитет Національної поліції.
Саме у цьому контексті Верховний Суд повторив, що самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби. Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення.
Із цих міркувань Суд, зважаючи на положення статті 353 КАС України, скасував оскаржувані судові рішення та направив справу до суду першої інстанції на новий розгляд.
У справі №826/1765/17 спірні правовідносини виникли у зв`язку зі застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції внаслідок вчинення ним дисциплінарного проступку, який полягав у виконанні неналежним чином своїх посадових інструкцій у частині контролю за діями підлеглих під час підготовки, планування та проведення негласних слідчих (розшукових) дій відповідно до статті 271 КПК України, здійснення недостатнього аналізу оперативної інформації, що призвело до невірного встановлення ймовірного об`єкта злочину, самоусунення від координації дій служб, задіяних у проведенні заходів на етапі реалізації, а також взаємодії з іншими територіальними підрозділами поліції, відсутність заходів організаційного характеру щодо перевірки достовірності інформації, неприйняття вчасного управлінського рішення в обстановці, що склалась, у частині перевірки відомостей про транспортні засоби та осіб, які понад дві години перебували поблизу можливого об`єкта нападу та вчиняли протиправні дії, надання в подальшому передчасного доручення про звільнення оперативних працівників та затримання осіб, помилково визначених як злочинці, що призвело до надзвичайної події за участю працівників поліції, ігнорування вимог статті 271 КПК України та статей 2 і 18 Закону №580-VIII.
Переглядаючи справу, Верховний Суд повторив, що вирішення питання про правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясовувати насамперед склад дисциплінарного проступку в його діях, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні ним службової дисципліни.
Натомість як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, дійшли висновку про перевищення позивачем своїх функціональних обов`язків, наданих Положенням про Управління карного розшуку ГУНП у м. Києві, а також порушення позивач вимог КПК України в частині дотримання повноважень.
Із цього приводу Верховний Суд зауважив, що перевищення службових повноважень та невиконання або неналежне виконання функціональних обов`язків є різними видами діянь, адже перевищення службових повноважень виражається у тому, що посадова особа вчиняє те чи інше діяння, яке не входить до його компетенції. У той же час, невиконання чи неналежне виконання функціональних обов`язків полягає у невчиненні чи неналежному вчиненні особою дій у межах наданих їй законом прав та обов`язків.
Саме у цьому контексті Верховний Суд указав на те, що оскільки позивача притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, адміністративний суд під час розгляду справи повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
За обсягом установлених в зазначеній справі обставин Суд констатував невизначеність процесуального статусу позивача в межах процесу здійснення негласних слідчих (розшукових) дій. Своєю чергою, суди попередніх інстанцій не з`ясували які саме повноваження було покладено на позивача, враховуючи, що він був залучений до здійснення операції, водночас не був розробником Плану проведення спільних слідчо-розшукових заходів.
Із цих міркувань Суд, зважаючи на положення статті 353 КАС України, скасував оскаржувані судові рішення та направив справу до суду першої інстанції на новий розгляд.
У справі №580/4268/20 спір виник у зв`язку зі застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції внаслідок вчинення ним дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону №580-VIII, пунктів 1, 2, 6 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Присяги працівника поліції, абзаців 2, 3 пункту 1 розділу ІІ, абзацу 2 пункту 3 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року №1179, особистій недисциплінованості, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
За результатами перегляду справи, касаційне провадження у якій було відкрито в тому числі з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про неповноту апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції та наявність підстав, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 353 КАС України для скасування оскаржуваної постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд керувався тим, що позивач у суді першої інстанції заявляв клопотання про виклик свідка, яке суд задовольнив. Напередодні судового засідання вказана особа повідомила суд про неможливість з`явитися на призначені дату та час у зв`язку з хворобою. У судовому засіданні суд оголосив зміст цієї заяви і попри те, що сторона позивача проти її задоволення заперечила, суд першої інстанції дійшов висновку про закінчення дослідження доказів, які містяться в матеріалах справи та продовження розгляду справи без виклику зазначеного свідка. В цьому ж судовому засіданні суд першої інстанції прийняв оскаржуване судове рішення. Надалі, в апеляційній скарзі позивач указував, зокрема, на те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права відмовився допитувати свідків, рішення про допит яких було ним же прийнято, чим допустив неповноту судового розгляду та повторно заявив клопотання про допит свідка. Також позивач заявив клопотання про дослідження (прослуховування) технічного запису судового засідання.
Верховний Суд зауважив, що суд апеляційної інстанції вказані клопотання не розглянув, оцінки доводам апеляційної скарги та мотивам, якими позивач обґрунтовував неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи не надав, натомість, мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції повністю відтворювала зміст рішення суду першої інстанції.
Вказане слугувало підставою для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Повертаючись до справи, яка переглядається, спірні правовідносини у ній виникли у зв`язку із застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції відповідно до наказу ГУ НП в Одеській області від 28 березня 2019 року №726 та реалізацією цього дисциплінарного стягнення наказом ГУ НП в Одеській області від 23 квітня 2019 року №460 о/с по особовому складу.
Як установили суди, поставлений позивачеві в провину дисциплінарний проступок виразився в порушенні службової дисципліни при виконанні службових обов`язків, у неповному і не всебічному розгляді повідомлень громадян про кримінальні правопорушення, не забезпеченні належного виконання доручень слідчих, які надійшли до СКП Роздільнянського ВП та укриття фактів їх невиконання, у несвоєчасній перевірці оперативної інформації, у відсутності контролю за своєчасністю та правильністю проведення оперативно-розшукових заходів в рамках оперативно-розшукових справ, відсутності контролю за перевіркою отриманої оперативної інформації; здійсненні виїзду на службовому автомобілі «Шкода», номерний знак НОМЕР_2 , без проходження передрейсового інструктажу водіїв, медичного огляду та записів про виїзд у дорожньому листі.
Оспорюване дисциплінарне стягнення було застосовано до позивача за результатами службового розслідування, розпочатого за фактом його затримання у межах кримінального провадження.
У цьому контексті суди врахували позицію Верховного Суду щодо неможливості притягнути працівника поліції до дисциплінарної відповідальності лише на підставі інформації, яка є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні, та про необхідність встановлення складу дисциплінарного проступку, який є відмінним від складу кримінального правопорушення викладена Верховним Судом (постанова від 28 лютого 2020 року у справі №818/1274/17).
Судами встановлено, що ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності як окремого виду юридичної відповідальності, у висновку, складеному за його результатами, відображено обставини, які стали підставою для проведення службового розслідування, наведені факти щодо поведінки позивача в частині дотримання ним вимог законодавства України, вимог службової дисципліни та належного виконання своїх обов`язків.
Вирішуючи спір, суди також послуговувалися висновками Верховного Суду про те, що при наданні правової оцінки правильності й обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то вона повинна фокусуватися насамперед на такому:
чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України;
чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення;
чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення;
чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.
Тобто, вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясовувати склад саме дисциплінарного проступку в його діях.
Під час нового розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій, на виконання постанови Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року, у своїх судових рішеннях детально висвітлили докази, якими керувалася дисциплінарна комісія, надали їм власну оцінку та дійшли висновку, що з`ясовані комісією обставини свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків (у вигляді підриву авторитету і довіри до поліції через вчинення проступку, що компрометують звання поліцейського) та причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни.
Відповідаючи на аргументи про порушення процедури службового розслідування та незабезпечення прав позивача у цій процедурі, що, за його твердженнями, виявилося у неповідомленні про проведення службового розслідування та ненаданні можливості висловитися (надати пояснення), суди попередніх інстанцій на підставі наявних у справі копій матеріалів службового розслідування установили, що під час його проведення позивачеві було запропоновано надати пояснення, однак він, пославшись на статтю 63 Конституції України, відмовився висвітлювати обставини події. З огляду на це вказані мотиви позивача було оцінено критично.
Як підсумок, суди констатували доведеність вчинення позивачем дій, поставлених йому в провину та кваліфікованих як дисциплінарний проступок.
Судами враховано, що у ході судового розгляду позивач не заперечував установлених порушень, проте наполягав на неспівмірності (непропорційності) застосованого до нього дисциплінарного стягнення.
Як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень, вирішуючи це питання, суди попередніх інстанцій, окрім наведеного вище, дослідили наявні у позивача заохочення (нагородження) та дисциплінарні стягнення протягом служби загалом, врахували, що на час службового розслідування позивач мав непогашене дисциплінарне стягнення у виді догани, наявність якого відповідач мав підстави вважати обтяжуючою обставиною, а також зважали на те, що позивач обіймав керівну посаду.
З огляду на сукупність цих обставин, суди не знайшли підстав для висновку про непропорційність застосованого до позивача дисциплінарного стягнення.
Суд зауважує, що, установивши під час судового розгляду обґрунтованість позиції відповідача про вчинення особою дисциплінарного проступку, суд не має повноважень зобов`язувати дисциплінарний орган або відповідну посадову особу застосувати конкретне дисциплінарне стягнення або спонукати до цього.
Досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративних органів, ЄСПЛ виснував, що за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.
Зважаючи на констатовану судами доведеність вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а також виходячи з обсягу установлених у справі обставин, Суд вважає, що обраний відповідачем вид стягнення не є явно неспівмірним чи необґрунтованим.
Міркування скаржника про те, що суди залишили поза увагою положення частини дванадцятої статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, за правилами якої у разі притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського, який має дисциплінарне стягнення і вчинив дисциплінарний проступок, дисциплінарне стягнення, що застосовується, повинно бути суворішим, ніж попереднє, тому в цьому випадку наступне суворіше дисциплінарне стягнення після догани, є сувора догана, а не звільнення зі служби в поліції, Суд оцінює критично, оскільки згадана норма визначає, що дисциплінарне стягнення накладається в порядку зростання, а не застосовується послідовно. Наразі позиція Верховного Суду із цього питання є сталою.
У межах передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави оскарження судових рішень, з якої було відкрито касаційне провадження в цій справі, колегія суддів проаналізувала постанови Верховного Суду, на неврахування висновків у яких послався скаржник, та вважає за потрібне зазначити, що хоч у всіх згаданих скаржником справах (№380/1256/21, №320/11315/22, №826/1765/17 та №580/4268/20) виникнення спірних відносин було зумовлено застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, однак фактичні обставини у кожній з них характеризувалися особливостями, поза зв`язком з якими скаржник не мав підстав посилатися на позицію суду касаційної інстанції в аспекті пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, за обсягом фактичних обставин у справі №380/1256/21, дії, які ставилися позивачеві у провину виявилися в порушенні Правил дорожнього руху, а також тому, що після виявлення ознак алкогольного сп`яніння, він відмовився проходити огляд на місці та у медичному закладі, чим, за висновком комісії, скоїв адміністративні правопорушення, передбачені частиною другою статті 122 та частиною першою статті 130 КУпАП. Особливістю спірних відносин цієї справи було те, що покладені в основу дисциплінарної відповідальності поліцейського обставини вчинення ним адміністративних правопорушень були перевірені судом, та за результатами розгляду справ №462/7760/20 і №462/8424/20 провадження у справах про адміністративне правопорушення були закриті.
У справі №320/11315/22 ключовим в оцінці Верховного Суду було те, що висновки службового розслідування ґрунтувалися лише на матеріалах кримінального провадження, водночас суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи наявні в матеріалах службового розслідування будь-які інші докази, крім матеріалів кримінального провадження, що були здобуті в ході службового розслідування та надавали б підстави для висновку про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку у виді порушення службової дисципліни.
У справі №826/1765/17 Верховний Суд у світлі поставлених позивачеві в провину порушень розмежував перевищення службових повноважень та невиконання або неналежне виконання функціональних обов`язків, й у цьому контексті вказав на невизначеність процесуального статусу позивача в межах процесу здійснення негласних слідчих (розшукових) дій, зазначивши, що суди попередніх інстанцій не з`ясували які саме повноваження було покладено на позивача, враховуючи, що він був залучений до здійснення операції, водночас не був розробником Плану проведення спільних слідчо-розшукових заходів.
У справі №580/4268/20 ключовим було питання порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин у справі у зв`язку з тим, що суд першої інстанції спершу задовольнив клопотання про виклик свідка, однак коли той не з`явився у судове засідання, дійшов висновку про закінчення дослідження доказів та продовження розгляду справи без виклику зазначеного свідка, а згодом, у цьому ж судовому засіданні, ухвалив оскаржуване судове рішення. В апеляційній скарзі скаржник, обґрунтовуючи позицію щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин у справі, вказував на ці обставини, повторно заявляв клопотання про виклик свідка, однак апеляційний суд ці доводи проігнорував. Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про неповноту апеляційного перегляду та наявність передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 353 КАС України підстав для скасування оскаржуваної постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши аргументи скаржника у межах доводів і вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги з таких міркувань:
- висновки Верховного Суду, на неврахування судами яких послався скаржник, стосувалися фактичних обставин, які мали суттєві відмінності від обставин у справі, що переглядається;
- у касаційній скарзі процитовано висновки Верховного Суду поза будь-яким зв`язком із фактичними обставинами цієї конкретної справи, зокрема, підставами притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, без урахування сутності та змісту тих порушень, які поставлено позивачеві у провину у межах цієї конкретної справи;
- касаційна скарга не містить мотивів, стосовно того, які конкретно правові норми у межах спірних правовідносин суди першої та апеляційної інстанції застосували неправильно або не застосували всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним саме у зазначених скаржником постановах, які (висновки) б стосувалися питання застосування конкретних правових норм;
- в усіх перелічених скаржником справах, Верховний Суд скасував рішення суду першої та / або апеляційної інстанції та направив справу на новий судовий розгляд до суду відповідної інстанції, послуговуючись статтею 353 КАС України, однак у межах цієї справи скаржник не порушував питання про перегляд судових рішень з підстави, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Це означає, що у межах касаційного перегляду повнота установлених судами обставин не є спірною.
Визначення підстав касаційного перегляду судових рішень є диспозитивним правом особи, яка звертається з касаційною скаргою, та реалізує його на власний розсуд.
Верховний Суд вважає, що скаржник не спростував мотивів, якими керувалися суди першої та апеляційної інстанції, констатуючи законність оспорюваних наказів та відмовляючи у задоволенні позову.
За наслідками нового судового розгляду суди надали оцінку всім ключовим аргументам сторін у справі, перевірили наявні у справі докази та констатували законність оскаржуваних наказів з тих міркувань, що за наслідками службового розслідування було належним чином з`ясовано обставини, які мали значення для прийняття рішення, відповідач навів мотиви, з яких дійшов висновків про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку з детальним висвітленням тих доказів, на підставі яких зроблено ці висновки, урахуванням характеру проступку, його наслідків, особи поліцейського, наявності в нього заохочень та дисциплінарних стягнень, у тому числі непогашеного дисциплінарного стягнення на час вирішення питання, з обґрунтуваннями пропорційності застосованого виду дисциплінарного стягнення і його співмірності вчиненому проступку.
Потрібно зауважити, що суд касаційної інстанції є судом права, який виключно перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, формує єдину судову практику.
Однак як свідчить зміст касаційної скарги, аргументи скаржника, наведені за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, стосуються не стільки питання застосування норми права, скільки утворення формального приводу для відкриття касаційного провадження та здійснення в його межах переоцінки доказів у справі, на підставі яких суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
За правилам частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Решта мотивів скаржника, зокрема щодо ненадання оцінки порушенню процедури проведення службового розслідування, необґрунтованості висновків комісії, незабезпечення позивачеві права на захист, виходу за межі предмета розслідування, не охоплюються підставою касаційного оскарження, з якої було відкрито касаційне провадження в цій справі, зводяться до незгоди з наданою судами першої та апеляційної інстанції правовою оцінкою доказам і обставинам цієї справи та зумовлені намаганням повністю переглянути висновки суду поза визначеними статтею 341 КАС України межами.
З урахуванням положень частини першої статті 341 КАС України Суд такі доводи не перевіряє.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у касаційній скарзі доводи у межах підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на положення статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Трусова Анатолія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в справі №420/3094/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
М.В. Білак
Л.О. Єресько
Судді Верховного Суду