Справа № 135/66/26 
Провадження № 33/801/203/2026
Категорія: 307 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач: Матківська М. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді Матківської М. В.,
розглянувши за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника – адвоката Рябоконя Валентина Олексійовича; потерпілої ОСОБА_2 ,
апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 
на постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП,

Встановив:

Згідно протоколу серії ВАД № 674592 від 12 січня 2026 року, 11 січня 2026 року близько 16 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив психологічне насильство відносно дружини ОСОБА_2 , яке виразилось в образах нецензурною лайкою, що могло спричинити короткочасний психічний розлад здоров`я потерпілої, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 665,60 грн на користь держави. 
В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що матеріалами справи не доведено події та складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАП в діях ОСОБА_1 . Правопорушник зазначає, що суперечка, про яку йде мова у протоколі про адміністративне правопорушення, не охоплюється диспозицією ст. 173-2 КУпАП. При цьому обов`язковою ознакою даного проступку є завдання шкоди психічному здоров`ю, а сам факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації, не може свідчити про вчинення психологічного насильства в розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
В судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 і його захисник – адвокат Рябокінь В. О. доводи апеляційної скарги підтримали, просять її задовольнити: постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.
Потерпіла ОСОБА_2 заперечила проти апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції – без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.
Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За змістом ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами ст. 280 КУпАП орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судом встановлено, що відповідно до протоколу серії ВАД № 674592 від 12 січня 2026 року, 11 січня 2026 року близько 16 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив психологічне насильство відносно дружини ОСОБА_2 , яке виразилось в образах нецензурною лайкою, що могло спричинити короткочасний психічний розлад здоров`я потерпілої (а. с. 2).
До протоколу додано: протокол прийняття заяви ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11 січня 2026 року (а. с. 4-5); рапорт від 11 січня 2026 року про прийняття повідомлення зі служби 102 про домашнє насильство (а. с. 3); письмові пояснення ОСОБА_2 (а. с. 6).
Відповідно до постанови Ладижинського міського суду Вінницької області від 12 червня 2025 року у справі № 135/815/25, яка набрала законної сили 24 червня 2025 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а. с. 7-8)
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Частина 3 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого зазначеною статтею можуть бути родичі, колишні чи теперішні подружжя, інші особи, які спільно проживають чи проживали однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно п. 3, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Доводи апеляційної скарги про відсутність факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, свого підтвердження не знайшли та ґрунтуються виключно на суб`єктивному сприйнятті правопорушником обставин події.
Оцінка допустимості використання у спілкуванні певної лексики, висловів чи манери спілкування є суб`єктивною. Водночас неодноразові звернення потерпілої до поліції свідчать про систематичність конфліктної поведінки та явне виходження ОСОБА_1 за межі звичайного побутового спілкування, що вказує на наявність у його діях ознак психологічного насильства.
Безпідставними є й посилання апеляційної скарги на необхідність доведення факту заподіяння шкоди психічному здоров`ю потерпілої, оскільки об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, охоплює не лише настання фізичної чи психологічної шкоди, а й створення реальної загрози її заподіяння, тобто можливість настання таких наслідків.
З аналізу матеріалів справи, із письмових пояснень потерпілої ОСОБА_2 та із її пояснень, наданих в суді апеляційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою на адресу потерпілої, на прохання припинити вчиняти такі дії відреагував грубо, застосовував фізичну силу, продовжував ображати.
Зазначені обставини знаходять своє підтвердження у рапорті поліцейських та даних, зафіксованих у протоколі.
При цьому враховується і повторність вчиненого, оскільки згідно даних ЄДРСР постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 12 червня 2025 року у справі № 135/815/25 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за подібних обставин.
Отже, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, конфлікт між сторонами вийшов за межі звичайної побутової сварки, за якої сторони взаємно висловлюють претензії та не враховують інтересів одна одної, та набув ознак домашнього насильства.
ОСОБА_1 , перебуваючи у квартирі потерпілої, умисно не залишав її помешкання, попри відповідні вимоги, та своєю поведінкою прагнув заподіяти їй шкоду шляхом порушення її прав і свобод, що свідчить про наявність у його діях умислу та протиправного характеру дій.
За таких обставин доводи апеляційної скарги є безпідставними, не заслуговують на увагу та не спростовують установленого факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення і його мотивування є достатніми й зрозумілими та відповідають вимогам закону. Об`єктивних підстав ставити під сумнів належність, допустимість та достовірність наведених доказів і викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає.
Постанова суду першої інстанції є законна та обґрунтована, а тому підстави для її скасування чи зміни відсутні.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно; вина ОСОБА_1 доведена повністю, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, а призначене судом адміністративне стягнення повністю відповідає вимогам статті 33 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП – залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя	М. В. Матківська