ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" березня 2026 р. Справа№ 910/6037/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Ткаченка Б.О. 
Майданевича А.Г. 

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у м. Києві
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025
у справі № 910/6037/25 (суддя Морозов С.М.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»
до Головного управління Національної поліції у м. Києві
про стягнення 14 973,17 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду 

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві суми страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суму страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги 

Не погоджуючись із рішенням, Головне управління Національної поліції у м. Києві звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 22 серпня 2025 року про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суму страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн та у позові відмовити.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовані наступними доводами.
На думку скаржника, судом порушені вимоги ч. 4 ст. 238 ГПК України, а саме у мотивувальній частині рішення не зазначено: перелік доказів, якими відповідач спростовує наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; висновок суду про те, яка обставина, на яку посилається відповідач, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; вмотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; норми права, на які посилався Відповідач, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Скаржник вказує на те, що судом не встановлено в чому необґрунтованість заперечень відповідача.
Скаржник зазначає про те, що підставою подання позову була нібито сплата страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту «МініКАСКО» 26145Га4ка, укладеного 30 травня 2024 р.(далі - Договір). Відповідно до п. 1, 2 договору він укладений між АТ «СК «АРКС» та ОСОБА_1 , який є страхувальником. Він також є вигодонабувачем згідно п. 3 договору та не є власником майна. За невірним ствердженням суду, майнові інтереси власника автомобіля, були застраховані в АТ « СК «АРКС» договором. Але просимо суд звернути увагу, що ні на момент укладення договору страхування, ні на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не був власником пошкодженого автомобіля та не вказував іншого вигодонабувача. Згідно Рахунку А-017821 від 25.07.24 споживачем наданих послуг щодо ремонту пошкодженого автомобіля є ОСОБА_2 , яка є також згідно наданого до суду рахунку платником за ремонт машини. Відповідно до платіжного доручення № 1077540 від « 13» серпня 2024р., на яке посилається позивач, платіж здійснено на користь Артіх Сергій Володимирович ФОП, в дорученні вказано, що страхове відшкодування отримала ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 без ПДВ, яка не є стороною договору страхування. Звичайно, позивач має право здійснити платіж будь-кому, але в даному випадку позивач не здійснив платіж на користь особи, що уклала договір страхування або є вигодонабувачем. Таким чином позивач немає підстав щодо стягнення коштів, оскільки ним не сплачено коштів на користь сторони договору страхування або вигодонабувача згідно договору. Отже, судом порушено вимоги ст. 993 ЦК України. 
Скаржник звертає увагу на Страховий Акт №: ARX4209055 від 12.08.2024 в роділі 2 якого вказано призначення платежу: ОСОБА_2 /2607515469 Страховий акт №: ARX4209055 від 12.08.2024 Рахунок № А-017821 від 25.07.2024, але яка не є стороною договору страхування або вигодонабувачем. Преамбула наведеного страхового акту має пряму вказівку на особу, яка зазнала збитків, це ОСОБА_2 , яка не є стороною договору страхування та не є вигодонабувачем, але є власником майна, який його не застраховав. Таким чином це є підтвердженням, що платіж з невідомих підстав здійснено не на користь сторони договору страхування або визначеного договором вигодо набувача.
Також скаржник звертає увагу на те, що згідно заяви на виплату відшкодування ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання надати страховій компанії пошкоджене майно для проведення автотоварознавчої експертизи. Матеріали справи такої експертизи не мають, рахунок не є належним доказом визначення розмірів збитків. Розмір завданих збитків визначається на підставі п. 22.2 договору страхування, але належних документів позивачем не надано. Ствердження суду, що рахунок ФОП є належним доказом прямо суперечить змісту договору страхування.
Скаржник зазначає про те, що дата першої реєстрації автотранспортного засобу є 21.08.2008 року. Які саме запасні частини використовувалися невідомо. Ствердження Позивача, що повинні сплатити повну вартість будь-якого відновлювального ремонту не відповідає дійсності. Належних доказів збитків згідно договору страхування до суду не надано. Ствердження суду, що збитки підлягають відшкодуванню в повному обсязі згідно договору страхування не відповідає змісту договору страхування.
На думку скаржника, суд не розібрався у змісті спірних відносин і прийняв протиправне рішення.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду від позивача не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду додаткового рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/6037/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, тимчасові непрацездатності суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/6037/25 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 30.05.2024 між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_1 , як страхувальником укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «МініКАСКО» №26145Га4ка (договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_2 .
16.07.2024 о 11:35 год. в м. Києві відбулася відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 .
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва №761/27139/24 від 20.08.2025, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
23.07.2024 водій автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_2 звернувся до позивача із заявою про настання події та на виплату за договором ОСЦПВВНТЗ на рахунок ФОП Артюх Сергій Володимирович.
Відповідно до рахунку № НОМЕР_4 від 25.07.2024, виставленого ФОП Артюх Сергій Володимирович (СТО), вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_2 становить 36 498, 96 грн.
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_3 , на момент настання ДТП була застрахована за полісом №ЕР216627745 в ПРАТ «СК «Універсальна».
Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, позивач та Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» є учасниками Угоди про пряме врегулювання збитків по обов`язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (угода), яка діє з 01.12.2016. Інформація про учасників угоди розміщена на сайті Моторно транспортного (страхового) бюро України http://www.mtsbu.ua.
Пряме врегулювання збитків - це система, в якій страховик, який застрахував цивільно-правову відповідальність потерпілого, в частині відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням або фізичним знищенням транспортного засобу потерпілого, виконує обов`язки страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність особи, відповідальної за скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Така система не вимагає від страхувальника укладання додаткових договорів страхування, крім договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ОСЦПВВНТЗ), укладеного з страховиком - учасником системи прямого врегулювання збитків.
На підставі зазначеної угоди між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» проведено пряме врегулювання збитків та погоджено до виплати 21 525, 79 грн. Внаслідок чого позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 21 525, 79 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1077540 від 13.08.2024.
Також на підставі розрахунку страхового відшкодування та рахунку №А-017821 від 25.07.2024, виставленого ФОП Артюх Сергій Володимирович (СТО), позивачем складено страховий акт №ARX4209055 від 12.08.2024 та здійснено ще сплату суми страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1077573 від 13.08.2024.
У зв`язку з тим, що відповідач є власником автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_3 позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996, № 85/96-ВР (далі - Закон № 85/96-ВР) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Така ж норма закріплена і в ч. 1 ст. 979 ЦК України.
Згідно із ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Нормами статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Згідно з нормами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Страховик потерпілого внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в межах фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває її страховик.
Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.
Аналогічну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.
У зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Згідно із п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Отже, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню страховиком цивільно-правової відповідальності, застосовуються спеціальні норми закону, а саме п. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Наведеними нормами закону встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.
За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Системний аналіз п. 32.7 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Така правова позиція Верховного Суду висловлена у постановах від 04.12.2019 у справі №359/2309/17, від 17.10.2019 у справі №489/1356/16-ц, від 04.03.2020 у справі № 331/6395/18.
Норма ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.
При цьому, звіт про оцінку є лише попереднім оціночним документом, який показує можливу вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ, тоді як реальна (фактична) вартість відновлювального ремонту автомобіля визначається, виходячи з реальної вартості ремонту, необхідного для відновлення транспортного засобу, що вказується, зокрема, в рахунку на виконані роботи.
Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 20.03.2018 у справі № 911/482/17.
Таким чином, належними та допустимими доказам вартості відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_2 , яка становить 36 498,96 грн є рахунок №А-017821 від 25.07.2024, виставлений ФОП Артюх Сергій Володимирович (СТО).
Вартість відновлювального ремонту може бути підтверджена не лише звітом експерта а й первинними документами, водночас заперечуючи проти суми в акті СТО, відповідачем не було заявлено клопотання про проведення судової експертизи, у зв`язку із чим, господарським судом першої інстанції правомірно прийнято акт СТО, як належний доказ.
Так, оскільки страховиком відповідача на підставі угоди про пряме врегулювання збитків по обов`язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» проведено пряме врегулювання збитків та погоджено до виплати 21 525,79 грн, а вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_2 становить 36 498,96 грн, то відповідач зобов`язаний здійснити відшкодування шкоди, що становить різницю між фактичним розміром шкоди та погодженою страховиком відповідача сумою страхового відшкодування, тобто у сумі 14 973,17 грн (36 498,96 грн - 21 525,79 грн).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на те, що відповідно до ст. 1194 ЦК України різниця суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн підлягає сплаті відповідачем на користь позивача, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 14 973,17 грн, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
Доводи скаржника про те, що позивач не має підстав щодо стягнення коштів, оскільки ним не сплачено коштів на користь сторони договору страхування або вигодонабувача згідно із договором, оцінюються колегією суддів критично, оскільки саме ОСОБА_2 є власником транспортного засобу, і саме її майнова сфера зазнала збитків.
Також безпідставними є доводи скаржника про те, що позивачем помилково сплачено кошти на користь ОСОБА_2, у зв`язку із чим, відповідач не зобов`язаний їх відшкодовувати, оскільки отримувачем грошових коштів у наявних у справі платіжних дорученнях вказано Артюха С.В. - ФОП, при цьому, у страховому акті зазначено, що особою, яка зазнала збиток, є саме ОСОБА_2.
При цьому, нормами законодавства не обмежено перехід права вимоги лише страхувальнику, оскільки головним є факт виплати страхового відшкодування.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на те, що позивачем надано суду належні та допустимі докази вірності розрахунку розміру страхового відшкодування, яке стягується за позовом, натомість, відповідачем не надано доказів невідповідності здійсненого позивачем розрахунку збитків наявним у справі доказам та положенням чинного законодавства, яке регулює відносини сторін.
Скаржник не був позбавлений права провести власне автотоварознавче дослідження для складення звіту про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, однак, цього зроблено не було.
Скаржником не надано доказів завищення вартості роботи майстра, вартості деталей, запчастин та витратних матеріалів для відновлення автомобіля.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2025 у справі № 910/6037/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Справу № 910/6037/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк 

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич