КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4421/2026
Справа № 357/14269/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

24 лютого 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Бондаренко О.В. в м. Біла Церква 17 жовтня 2025 року про повернення заяви позивачеві у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на проживання в квартирі,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати за ним право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Посилався на те, що в 2000 році познайомився з ОСОБА_4 , а згодом став проживати з нею однією сім`єю, оскільки після поховання сина вона залишилися без опіки рідних, потребувала спілкування та допомоги по господарству і під час хвороби. ОСОБА_4 з 2003 року належала квартира АДРЕСА_1 , у якій вона в серпні 2011 року зареєструвала місце проживання ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, в чому йому було відмовлено, також із заявами про прийняття спадщини звернулись відповідачі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2015 року було встановлено факт проживання його однією сім`єю з ОСОБА_4 в період часу з 2006 року по день її смерті, однак за апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначене рішення було скасовано і в позові відмовлено.
На даний час йому стало відомо, що відповідачі зняли його з реєстрації без його відома і таким чином позбавили його права на проживання в житловому приміщенні, виселивши його з житла.
Вказував, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, а ухвалою суду від 17 жовтня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що на виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року про залишення його позову без руху ним була подана заява, в якій повідомлено, що зазначити в позовній заяві реєстраційний номер облікової картки платника податків і серію паспортів відповідачів від не має можливості, оскільки ця інформація йому недоступна, а також йому невідома електронна пошта відповідачів та номери засобів їхнього зв`язку.
Однак суд 17 жовтня 2025 року постановив ухвалу про повернення позову
Вважав, що ухвала суду є незаконною та позбавляє його права доступу на правосуддя.
Вважав незаконною вимогу суду першої інстанції сплачувати судовий збір в подвійному розмірі, оскільки правильною є та сума, яку він сплати, в розмірі 1211,20 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що у вересні 2025 року ОСОБА_1 подав позовну заяву про визнання права на проживання в квартирі, у якій зазначив відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і просив визнати за ним право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу за зустрічним позовом строк у п`ять днів з дня отримання ним копії ухвали, для усунення зазначених недоліків.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції вказав, що позовна заява не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, а саме в порушення вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не зазначено докази, що підтверджують кожну обставину та не зазначено докази щодо порушення відповідачами прав позивача (щодо наявності спору), а відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Також, в порушення вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серію паспорта, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти відповідачів, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованим не значиться, а відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована за іншою адресою ніж вказана у позовній заяві, у зв`язку з чим необхідно вказати повну дату народження та інші ідентифікуючі дані відповідачів; не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; не зазначено відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року складає 3028 гривень.
Відповідно до пп. 2, п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання заяви немайнового характеру фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто судовий збір складає 1211,20 грн.
Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено позовну вимогу немайнового характеру про визнання за ним права користування квартирою до двох відповідачів.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 зазначив про те, що якщо припустити, що у зазначеній справі існує лише одна вимога, то, відповідно, окремий розгляд вимог щодо різних відповідачів був би неможливим, враховуючи єдність цієї вимоги. Можливість пред`явлення кількох окремих позовів є одним з аргументів, який дозволяє виснувати, що у цій справі має місце не одна вимога, а кілька вимог щодо різних відповідачів. Водночас, ані ЦПК України, ані Закон України «Про судовий збір» не містять норм, які б дозволяли зробити висновок, що законодавець хоче встановити більш сприятливі наслідки у вигляді сплати судового збору у меншому розмірі для випадків, коли позивач об`єднує вимоги до кількох відповідачів в одному позові. Навпаки, підкреслюється, що судовий збір має бути сплачений за кожну немайнову вимогу окремо, якщо заявлено декілька немайнових вимог (абзац 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»). Верховний Суд вважає, що з точки зору забезпечення правової визначеності для осіб, що опинилися в аналогічних правових ситуаціях, доцільно виходити зі сталості підходів та вважати самостійними вимоги щодо кожного із відповідачів. При тлумаченні термінопоняття «вимога» у цьому випадку має враховуватися, крім предмета та підстави позову, також суб`єктний склад правовідносин (кількість співвідповідачів). Відтак, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного відповідача має обраховуватися окремо.
Ураховуючи зазначене та оскільки позивачем заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру до двох відповідачів, він має надати докази сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. (1211,20 х 2).
Позивач при зверненні до суду з вказаною позовною заявою надав до суду квитанцію про сплату судового збору №25 від 02 липня 2025 року у розмірі 1211,20 грн.
Тому позивачу необхідно надати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Копію ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року було направлено позивачу та отримано ним 09 жовтня 2025 року, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

16 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву на виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року, у якій повідомив, що зазначити в позовній заяві реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер і серію паспортів відповідачів він не має можливості, оскільки ця інформація йому недоступна, а також йому невідома електронна пошта відповідачів та номери засобів їхнього зв`язку.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 17 жовтня 2025 року, суд першої інстанції керувався ст. 185 ЦПК України та виходив із того, що 16 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про усунення недоліків, однак, недоліки позовної заяви зазначені в ухвалі суду від 02 жовтня 2025 року не усунув, оскільки не зазначив, зокрема, докази, що підтверджують кожну обставину, докази щодо порушення відповідачами прав позивача (щодо наявності спору), не зазначив відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, не зазначив докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), не зазначив щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви та не надав до суду оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн., тим самим не подав до суду позовну заяву, яка б відповідала вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, з усунутими недоліками.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Зокрема, відповідно до ч. 3 - 6 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № П/9901/736/18, надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23 зазначено, що головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті, однак суд першої інстанції вказані норми процесуального права не врахував. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху та в подальшому повертаючи її позивачу з підстав того, що позивач не зазначив, зокрема, докази, що підтверджують кожну обставину, докази щодо порушення відповідачами прав позивача (щодо наявності спору), не зазначив відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, не зазначив докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), не зазначив щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви та не надав до суду оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн., тим самим не подав до суду позовну заяву, яка б відповідала вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, з усунутими недоліками, судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до ст. 175 ЦПК України ОСОБА_1 в позовній заяві зазначено зміст позовних вимог, спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом, який позивач просить суд визначити у рішенні; зміст позовних вимог щодо обох відповідачів; викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначено докази, що підтверджують вказані обставини, а також зазначено про наявність у позивача оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

Вимоги до деталізації цих відомостей положеннями ст. 175 ЦПК України не встановлені, а отже викладення їх змісту віднесено на розсуд позивача.

Вказуючи, що позивачем не надано доказів, які, на думку суду, мали бути надані разом із позовом, суд першої інстанції втрутився у право позивача самостійно визначати обсяг доказової бази і фактично вдався до оцінки обґрунтованості позову, залишивши поза увагою, що питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вирішується судом під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20), від 06 грудня 2023 року у справі № 337/804/23 (провадження № 61-12848 св 23).

Враховуючи вищевикладене, покладення судом першої інстанції на позивача обов`язку усунення недоліків позовної заяви шляхом надання додаткових доказів та викладання додаткових обставин на стадії відкриття провадження, є безпідставним.

Відтак, питання, на які вказав суд першої інстанції, надаючи ухвалою строк для усунення недоліків та повертаючи в подальшому позовну заяву, могли бути з`ясовані та вирішені судом після відкриття провадження в справі.

Вказавши в ухвалі від 02 жовтня 2025 року, що в позовній заяві не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, судом першої інстанції залишено поза увагою, що такі відомості ОСОБА_1 у своєму позові зазначив на а. с. 2.

Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що наведені судом підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.