П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28325/24	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання Худика С.А.,
за участю апелянта ОСОБА_1 , його представника – адвоката Назарової О.С.,
представника відповідача Білоконь Н.О., перекладача Нікішова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И Л А :

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 128-24 року про відмову йому, як громадянину Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати його, як громадянина Російської Федерації, особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2023 року по справі № 420/13825/23 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.05.2023 року № 79-23 про відмову йому у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторного розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, за результатом повторного розгляду заяви міграційний орган знову відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1, та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме у зв`язку з тим, що подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою. Позивач наголосив, що формулювання відмови, що викладені в оскаржуваному рішенні ДМС, є ідентичними тим, яким вже надавалась оцінка у попередньому рішенні про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту та яке скасовано у судовому порядку. 
Крім того, позивач зазначив, що у країні свого походження він став жертвою переслідувань за політичними переконаннями, у зв`язку із чим не може повернутися до РФ, оскільки там існує загроза його життю, безпеці чи свободі. Через побоювання застосування щодо нього моральних та фізичних тортур в ситуації міжнародного конфлікту він не бажає повертатися до своєї країни. Він продовжує активно зазначати свою позицію проти війни та режиму РФ, надає допомогу ЗСУ, через що побоюється ув`язнення на території РФ у разі повернення. На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення, належним чином не проаналізував обставини, наведені позивачем та не дослідив інформацію по країні походження.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що ним проведено детальний аналіз відповідності підстав, викладених позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребу додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, відповідач наголосив, що перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Відповідач зазначив, що виходячи з особистих характеристик позивача, він не належить до груп ризику, відноситься до категорії звичайного цивільного населення. За матеріалами особової справи встановлено, що позивач агентурною чи інформаційною діяльністю на користь України не займається, висвітлення громадянської позиції в мережі Інтернет не здійснює, до офіційних представників громадських чи волонтерських організацій не належить, стиль життя на території України є закритим і не пов`язаним з ідеологічною лояльністю чи духовною спорідненістю з Україною, навіть після настання повномасштабного вторгнення РФ до України. Позивач не належить до заборонених на території РФ релігійних структур та не звинувачував країну-агресора у нацизмі, що становить другу групу кримінальних справ на території РФ після повномасштабного вторгнення до України. Так, протягом 2022 року на території РФ внесені поправки до закону «про іноземних агентів», введено поняття «прямого і непрямого фінансування збройних сил України», а також елементи порівняння влади РФ з нацизмом. До кримінального кодексу внесені зміни, що передбачають відповідальність до 5 (п`яти) років позбавлення волі. Аналіз матеріалів особової справи позивача об`єктивно вказує, що причиною виїзду позивача за межі РФ було не засудження збройної агресії РФ, громадянська чи інша позиція, а уникнення кримінальної відповідальності за звинувачення в економічних злочинах.
Разом з тим, відповідач вказав, що станом на 2024 рік питання щодо примусового видворення чи екстрадиції позивача до РФ є неможливим та не порушується з боку ДМС. Пов`язано це з припиненням двосторонніх і дипломатичних відносин, у тому числі по особам, яких звинувачують у вчиненні кримінальних злочинів. ДМС підготовлено та надіслано на адресу УСБУ в Одеській області запити від 02.03.2023 № 5100.1-2224/51.3-23 та № 5100.1-2254/51.3-24 та від 28.03.2024 № 5100.5.1-3533/51.3-24. Станом на момент підготовки рекомендаційної позиції з боку УСБУ в Одеській області відповідь не отримана. Використовуючи інструмент аналогії, відповідно до запиту територіального органу ДМС на адресу зазначеної структури, по дружині заявника отримано відповідь від 01.04.2024 № 65/1/3/2066, де визначено, що визначені істотні елементи не належать до компетенції УСБУ в Одеській області.
Представник відповідача наголосив, що відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», аналіз заяви від 26.08.2021, матеріалів особової справи та результатів повторного розгляду клопотання не надає підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, міграційний орган необ`єктивно, без урахування позиції суду по справі № 420/13825/23 дослідив ситуацію, яка склалась в країні походження позивача, що в подальшому призвело до хибного висновку про відсутність загрози життю та свободи позивача в країні походження. Відповідач не вжив будь – яких заходів щодо отримання об`єктивної, повноцінної та всебічної інформації про ситуацію, яка склалась в країні походження позивача, вже після його звернення за захистом.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином РФ, уродженцем Краснодарського краю, Гулькевичський район, м. Гулькевичі. За національністю росіянин, за віросповіданням християнин-православний. Рідна мова російська. За сімейним станом офіційно не одружений, має доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач має освіту вищу, яку здобув на території РФ в Новочеркаській меліоративній академії в період з 2002-2007 років у місті Новочеркаськ, Ростовська область, РФ. Має наукову ступінь - кандидат технічних наук, яку отримав в місті Волгоград в 2016 році у Волгоградському аграрному інституті. В країні громадянської належності в період з 2009 по 2018 років позивач працював на посаді директора ТОВ «Транс Гарант» (юридична адреса (юридична адреса РФ Краснодарський край Гулькевичський район с. Майкопське, Промзона). На території України не працює. Ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не були членами релігійних або військових організацій, ані в РФ, ані на території України. В період з 2015 по 2018 рік позивач був депутатом районної ради муніципального осередку Гульвичський район Краснодарський край РФ. В 2018 році позивач взятий під варту у зв`язку із кримінальним переслідуванням та згодом, шляхом голосування депутатів вищезазначеної ради, позбавлений депутатського мандату.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 разом з цивільною дружиною ОСОБА_2 нелегально виїхав з РФ у вантажному відсіку вантажного автомобілю через КП Гоптівка Харківська область разом із двома дітьми. Після чого всі разом приїхали до м.Одеси. Отже, на територію України потрапив 2021 року нелегально.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду заяви позивача управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.04.2023 року справа №2021OD0136.
Відповідно до зазначеного висновку від 20.04.2023 року, міграційною службою встановлено, що аналізуючи наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до положень п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відомості надані заявником суперечать міжнародним вимогам сфери міжнародного захисту та не відповідають положенням Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04.
25.05.2023 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №79-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2023 року по справі №420/13825/23 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.05.2023 року №79-23 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання рішення суду, Головним управління ДМС в Одеській області підготовлено наказ, на підставі якого почалась процедура повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
12 червня 2024 року, за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 , Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого:
- заявник належить до категорії звичайного населення і не належить до осіб категорій ризику, визначених у релевантному ІКП;
- елемент переслідування заявника на території РФ за ознаками п.1 ч.1 ст. 1 Закону не виявлено, що частково підтверджується висновком, викладеним у постанові 5ААС від 22.02.2024 року за судовою справою № 420/13825/23 та повністю підтверджується у висновком у постанові 5ААС від 20.12.2023 року по судовій справі дружини заявника за № 420/13823/23;
- елемент законного переслідування за звинувачення у скоєнні економічних злочинів не створює елементів, що вказують на переслідування чи застосування серйозної шкоди у контексті міжнародно-правових актів у сфері міжнародного захисту та національного Закону № 3671-VI. Відповідно до правової позиції міжнародних організацій та ЄСПЛ, слід відрізняти переслідування за Конвенційними ознаками від переслідування, яке настає в силу порушення закону та належить до категорії злочинів неполітичного характеру або інформація надається задля ухилення від кримінального покарання («Nouri MAAOUIA against France» від 12.01.1999 № 39652/98, «Rustam MAMATKULOV et Azkarov Z. ABDURASULOVIC contre la Turquie» від 31.08.1999 № 46827/99 i 46951/99, «DVORSKI v. CROAТІА» від 20.10.2015 № 25703/11, «U.S. v Ukraine» від 10 06.2021 № 61820/19);
- за матеріалами особової справи не виявлені елементи застосування серйозної шкоди, юридичний термін якого узгоджується з п.13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI;
- в разі повернення до країни громадянської належності, ймовірність застосування інших норм права дискреційного характеру, відповідно до ІКП не виявлено. Підтвердженням зазначеного є дії заявника, що спостерігається у фактичній бездіяльності в контексті засудження російської агресії по відношенню до України. Елементи закритого характеру, а саме гуманітарна діяльність на користь звичайного населення України, а також незвичайні внески дружини заявника на користь ЗСУ від 2022 року, що має закритий характер - все це вказує на відсутність відповідної системності, що не може розцінюватися як стійка і природна позиція, ідеологічна лояльність чи духовна спорідненість, які притаманні громадянам України. Окрім того, елементи примусового видворення чи екстрадицій є неможливими на момент повномасштабного вторгнення через припинення дипломатичних та інших двосторонніх зносин із країною агресора.
Як вказано у висновку, відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, аналіз заяви від 26.08.2021 року, матеріалів особової справи та результатів повторного розгляду клопотання не надає підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Також у висновку зазначено, що за результатами повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, вважається доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 , лат. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особі, стосовно якого встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
25 липня 2024 року ДМС України прийнято рішення №128-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, громадянину РФ ОСОБА_1 , про що позивачу вручене відповідне повідомлення від 14.08.2024 року №92.
Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 128-24 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що є обґрунтовані підстави вважати, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні. В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що він не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Частиною 5 статті 5 Закону визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
За приписами статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Тобто, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту» які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Отже, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 640/2360/20 від 28.01.2021 року.
З матеріалів справи вбачається, що виїзд ОСОБА_1 з території РФ відбувся через побоювання щодо застосування щодо нього моральних та фізичних тортур, через що не бажає повертатися до країни громадянської належності. Пов`язано це було з тим, що позивач займався критикою органів влади та ФСБ, в тому числі за переслідування через зв`язок з українськими компаніями, що об`єктивно вказує про обґрунтованість побоювання в переслідуванні. 
Так, у серпні 2021 року ОСОБА_1 разом з цивільною дружиною ОСОБА_2 виїхав з Російської Федерації у вантажному відсіку вантажного автомобілю нелегально через КП Гоптівка Харківська область разом із двома дітьми. Після чого всі разом приїхали до м. Одеса. На територію України позивач потрапив 2021 року нелегально, обґрунтовуючи це тим, що у РФ ОСОБА_1 займав посаду директора ТОВ «ТрансГарант», яке здійснювало діяльність пов`язану з оптовою торгівлею сільськогосподарською продукцією на території Краснодарського краю, Ставропольського краю та Ростовської області. Товариство співпрацювало з численними контрагентами, в тому числі, з одним із найкрупніших експортерів Росії - ТОВ «Русские масла». У вересні 2016 року співробітники ФСБ Краснодарського краю РФ, в рамках оперативно-розшукової діяльності провели обшуки в офісах ТОВ «ТрансГрант». Обшуки проводились співробітниками підрозділів ФСБ та групи Альфа із застосуванням силових прийомів, не дивлячись на те, що в компанії працюють по більшій частині жінки. Після проведених обшуків директора ТОВ «ТрансГрант» ОСОБА_1 та бухгалтера ОСОБА_2 відвезли до Краснодару. У Краснодарі співробітники ФСБ в усній формі повідомили ОСОБА_1 , що кримінальна справа відносно його товариства сфабрикована та силовим органам відомо, що жодних протиправних дій ОСОБА_1 не вчиняв, а метою проведення обшуків є залякування ОСОБА_1 з ціллю надання ним неправдивих показань щодо діяльності контрагента ТОВ «Російські масла». ТОВ «Російські масла» є крупним підприємством, яке співпрацює з контрагентами різних країн, а кінцеві бенефіціари товариства перебувають в Україні. Оскільки між РФ та Україною існує конфлікт, то Московська ФСБ надала доручення силовим структурам Краснодарського краю будь-якими шляхами створити перешкоди в діяльності даному товариству. Від ОСОБА_1 вимагали надання неправдивих свідчень щодо ТОВ «Російські масла». Після того, як ОСОБА_1 відмовився надавати неправдиві свідчення, в грудні 2016 року були проведені нові обшуки та почали створюватися штучні умови блокування діяльності Товариства та продовжувалось залякування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі сторони силових структур. Крім того від ОСОБА_1 вимагався хабар ЗО тисяч рублів взамін на припинення тиску на нього. Працівники силових структур погрожували переслідуванням членів його сім`ї та ОСОБА_2 , яка мала передати хабар. ОСОБА_1 тричі обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в ході яких він зазнавав фізичний тортур та моральний тиск. ОСОБА_1 не витримавши такого психологічного та фізичного тиску звертався до правоохоронних і усіх інших можливих органів у РФ зі скаргами на дії співробітників ФСБ, однак отримував лише відписки. ОСОБА_1 виступає проти режиму Путіна та вважає, що ним створюються умови з монополізації великого бізнесу та придушення маленького бізнесу. Президент ОСОБА_4 надає вказівки силовим структурам на грубе порушення прав громадян та блокування бізнесу. Зазначене підтверджується і тим, що у вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів із заявою про вимагання хабара, однак в замін на неї було відкрито кримінальну справу. Усі вказані обставини зумовили неможливість перебування ОСОБА_1 на Батьківщині, змусили його нелегально перетнути кордон з Україною та були докладно викладені ОСОБА_1 при поданні заяви про надання статусу біженця. Таким чином, у країні свого походження позивач став жертвою переслідувань за політичними переконаннями, у зв`язку із чим він не може повернутися у РФ, оскільки там існує загроза його життю, безпеці чи свободі. Через побоювання застосування щодо нього моральних та фізичних тортур в ситуації міжнародного конфлікту він не бажає повернутися до своєї країни.
Повідомлена позивачем інформація, як органам ДМС так і суду, підтверджується, зокрема, відомостями з мережі інтернет (https://kubantoday.ru/kak-slomali-sudbu-i-uspeshnyy-biznes-valeriya-vasileva/ , https://alfa-news.press/Society/?com=news&news=1520 , https://moment-istini.com/news/kak-byl-sloman-uspeshnyy-biznes-valeriya-vasileva.html тощо).
Разом з тим, приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту при першому розгляді заяви позивача, відповідач виходив з того, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
За твердженнями представника відповідача, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в Україні. Виїзд шукача захисту з РФ до України та звернення до ДМС за міжнародним захистом обумовлені перш за все суто особистими мотивами. Відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності.
Скасовуючи зазначене рішення ДМС та направляючи матеріали особової справи позивача на повторний розгляд, Одеський окружний адміністративний суд в рішенні по справі № 420/13825/23 від 21 листопада 2023 року, яке набрало законної сили, встановив, що позивач мав депутатський мандат від провладної партії «Єдина Росія», депутатські повноваження склав за своєю заявою внаслідок незгоди з політикою партії. До моменту виїзду на територію України позивач піддавався переслідуванням на території РФ, окрім того був поміщений у СІЗО. Також, доказом об`єктивного побоювання стати жертвою переслідування у країні походження позивача є публікації у ЗМІ.
Щодо об`єктивної сторони то, зважаючи на окупацію РФ у 2014 році АР Крим, а в 2022 році розв`язанням повномасштабної війни в Україні, то критика позивачем, яка висловлювалась ним на рахунок органів влади та ФСБ, в тому числі за переслідування через зв`язок з українськими компаніями, об`єктивно вказує про обґрунтованість побоювань в переслідуванні. Як доказ, зокрема стаття в мережі Інтернет: «Росиян продолжают наказывать за критику власти» (посилання, на статтю https://www.vedomosti.ru/politics/articles/2019/10/28/814920-rossivan-prodolzhavut-nakazivat).
Суд зазначив, що відповідачем ставиться під сумнів достовірність листів громадської організації ГО «Європейський напрямок», які було надано на підтвердження гуманітарної (волонтерської діяльності) позивача, у тому числі фінансової допомоги ЗСУ протягом 2022 року (т.3 а.с.129), однак, жодних дій з боку відповідача щодо перевірки достовірності викладеної в листі інформації, вчинено не було, як то направлення запитів до компетентних органів з метою з`ясування видів та специфіки діяльності відповідної організації. Отже, сумніви відповідача жодним чином не підтверджені, відтак є лише суб`єктивними судженнями.
Окрім того, згідно матеріалів справи, відповідачем не було проведено аналізу ризиків повернення позивача до країни походження, в той час, як надані позивачем відомості з різних джерел інформації свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб`єктивних та об`єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту за його позицію, в т.ч. вже на території України. 
Викладене свідчить про те, що відповідач не дослідив інформацію по країні походження позивача з достовірних джерел та зробив передчасні висновки про очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність щодо нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.
У зв`язку із викладеним, суд зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, повторно розглядаючи заяву позивача на виконання рішення суду та ухвалюючи оскаржуване по цій справі рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 128-24 року, відповідач так і не спростував достовірність листів громадської організації ГО «Європейський напрямок».
Крім того, матеріали справи містять докази здійснення позивачем перерахування грошових коштів на підтримку Збройних Сил України, а також благодійних фондів, установ та організацій, які займаються такою підтримкою.
Аналогічні дії вчинялись і цивільною дружиною позивача ОСОБА_2 , що встановлено в межах розгляду справи 420/28210/24.
Однак, під час прийняття рішення за результатами повторного розгляду заяви позивача, міграційним органом опрацьовано релевантну інформацію по країні походження позивача за 2022-2023 роки та жодним чином не досліджено актуальну ситуацію по країні походження позивача.
Разом з тим, висновки відповідача за результатами дослідження вказаної вище інформації, є неповними та переважно однобічними, з урахуванням загальновідомої інформації про стан дотримання прав людини у РФ.
Згідно актуальної інформації, яка міститься в мережі інтернет, прослідковуються численні факти кримінальних переслідувань на території РФ громадян, пов`язані із перерахуванням ними коштів на користь ЗСУ або українських благодійних організацій, зокрема:
- «У Ростові росіяни засудили 19-річного хлопця з Донецька до 12 років колонії суворого режиму, а після цього ще до року обмеження волі. Причиною стало те, що він задонатив 5200 гривень у фонд Сергія Притули» ( https://hromadske.ua/viyna/236894-12-rokiv-koloniyi-za-donaty-u-fond-prytuly-istoriia-pro-uviaznenoho-v-rosiyi-khloptsia-z-donechchyny?fbclid=IwZXh0bgNhZW0CMTEAAR0JpJ0nU8uN4PooSfldYEV5jQg4LjGFQGs3W07JUGewwcsw2AMdENBrqao_aem_CPOYjKd8dKf9JuVP-NwEaA )
- У Росії заарештували американку через донат $50 на підтримку України: «ФСБ Росії заарештувало жінку за те, що вона надіслала благодійний внесок для підтримки України. Жінку, яка має американське та російське громадянство, звинувачують у державній зраді. Якщо суд визнає її винною, їй загрожує до 20 років ув`язнення.» (https://www.holosameryky.com/a/u-rosii-zaareshtuvaly-za-donat-dlya-ukrainy/7495174.html)
- В`язниця за донат. Росія все частіше звинувачує жителів окупації у підтримці ЗСУ «Для того, щоб затримувати українців в окупації і на території РФ, а потім влаштовувати псевдосуди, Росія знаходить найрізноманітніші приводи. Один із таких — звинувачення у підтримці ЗСУ. За останні місяці відомо мінімум про чотири випадки арештів людей, яких підозрюють у фінансуванні армії. У Центрі прав людини ZMINA кажуть: випадків, коли українців в окупації затримували нібито за фінансування ЗСУ чи якусь іншу підтримку армії — понад 250. Водночас, цю статистику не можна назвати вичерпною, адже ресурси РФ правозахисникам недоступні» ( https://zmina.ua/media/vyaznyczya-za-donat-rosiya-vse-chastishe-zvynuvachuye-zhyteliv-okupacziyi-u-pidtrymczi-zsu/ )
- У Криму загарбники засудили хлопця на 7 років за "фінансування добробату" « 21-річного хлопця окупанти звинуватили у "фінансуванні" добровольчого батальйону "Крим" ("створенні збройного формування, керівництві таким формуванням чи його фінансуванні" ч.1 ст.208 КК РФ). За версією слідства, він переказав 500 гривень представнику батальйону. Насправді Аппаз позичив у борг ці гроші знайомому, котрий на той час вступив до добробату", - зазначив уповноважений Верховної Ради з прав людини Дмитро Лубінець» (https://espreso.tv/u-krimu-zagarbniki-zasudili-khloptsya-na-7-rokiv-za-finansuvannya-dobrobatu-lubinets).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 128-24 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є необґрунтованим, прийнято без дослідження актуальної ситуації по країні походження позивача, а тому підлягає скасуванню.
Крім того, з відомостей з інтернет – ресурсів вбачається, що російське законодавство послідовно посилює заходи відповідальності за дії проти безпеки держави. З урахуванням змін, що набули чинності 20 січня 2026 року, правові норми, що регулюють злочини проти основ конституційного ладу та безпеки, стали ще суворішими.
Надання підтримки противнику, зокрема фінансової, може кваліфікуватися за низкою статей Кримінального кодексу Російської Федерації. 
Російське законодавство чітко визначає дії, які можуть бути розцінені як загроза безпеці держави. Надання будь-якої допомоги противнику, особливо в умовах збройного конфлікту, тягне за собою серйозні правові наслідки. Підтримка може виражатися у різних формах: фінансовій, матеріально-технічній, консультаційній, інформаційній. Переказ коштів на підтримку ЗСУ розглядається як вкрай небезпечне для інтересів Російської Федерації діяння.
За статтею 275 Кримінального Кодексу РФ для громадян РФ надання фінансової допомоги ЗСУ кваліфікується як державна зрада. 
Відповідно до статті 275 КК РФ (у редакції від 29.12.2025, що набула чинності з 20.01.2026), державна зрада - це шпигунство, видача державної таємниці або інше надання допомоги іноземній державі, міжнародній або іноземній організації або їх представникам у діяльності, спрямованій проти безпеки. Надання фінансової, матеріально-технічної та іншої допомоги Україні, у тому числі ЗСУ, тягне за собою кримінальну відповідальність за ст. 275 КК РФ. Санкції за цією статтею є одними із найсуворіших у Кримінальному кодексі, передбачаючи позбавлення волі на строк від 12 років до довічного.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що вказана інформація в її сукупності, з урахуванням загальновідомої інформації по країні походження позивача, дозволяє стверджувати, що у позивача наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у РФ, однак вказаним обставинам у сукупності із підтвердженим фактом здійснення позивачем перерахування коштів на користь Збройних Сил України міграційний орган належної оцінки не надав, та не дослідив актуальну інформацію по країні походження позивача.
Позивач, як такий, що проживає більше п`яти років на території України, разом із своєю сім`єю, засуджує політичний режим РФ та допомагає ЗСУ, є таким, що безумовно підпадає в країні громадянської належності під 275 статтю КК РФ, яка передбачає найсуворішу санкцію, а саме позбавлення волі на строк від 12 років до довічного. Зазначена обставина не виключає можливості застосування до позивача інших видів відповідальності за свою діяльність та погляди. 
Тобто, в даному випадку прослідковуються обставини, які підпадають під частину першу статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту», а саме, що обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди ґрунтуються на подіях, які сталися, зокрема, і після виїзду ОСОБА_1 з країни походження.
Крім того, позивач цілком підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, наведеного у п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, оскільки він змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, зокрема в ситуаціях міжнародного збройного конфлікту, з урахуванням систематичного порушення прав людини, і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Судова колегія враховує, що п.6.10 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою яка потребує, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби.
Відповідно до п.6.5 розділу VI вищезазначених Правил, за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.
Разом з тим, оскільки при повторному розгляді заяви – анкети позивача міграційним органом не повно досліджено ситуацію по країні походження, не спростовано вказану позивачем інформацію, зокрема щодо переслідувань через критику влади у країні – походження та з об`єктивних причин не враховано, що з 2026 року за статтею 275 Кримінального Кодексу РФ для громадян РФ надання фінансової допомоги ЗСУ кваліфікується як державна зрада, колегія суддів вважає, що зобов`язання повторно розглянути подану позивачем заяву, з урахуванням висновків суду, не призведе до належного захисту прав позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність законних підстав для зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особою, яка потребує додаткового захисту.
Щодо посилання відповідача, що ухвалення відповідного рішення є його дискреційними повноваженнями, колегія суддів зазначає наступне.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проєктом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи докази, які досліджені судом, зважаючи, що судом вже використано такий спосіб захисту, як повторний розгляд заяви ОСОБА_1 , належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є саме: зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивачем особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, відповідачем не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Суд першої інстанції на викладені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 16 вересня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року – скасувати з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25 липня 2024 року № 128-24 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 особою, яка потребує додаткового захисту.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 01.04.2026 року. 

Головуючий: Н.В.Вербицька
Суддя: О.В.Джабурія
Суддя: К.В.Кравченко