Номер провадження: 22-ц/813/950/26 
Справа № 523/2458/25
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М., 
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу керівника Пересипської окружної прокуратури м. Одеси на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з про встановлення факту спільного проживання з тіткою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заявник вважав, що спадщину прийняв, в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, бо постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але звернувшись до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, йому рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини – задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) разом з тіткою – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 20.10.2019 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 . 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, керівник Пересипської окружної прокуратури м. Одеси звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Пересипським районним судом м. Одеси не прийнято до уваги, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, яка подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини і після визнання спадщини відумерлою, вона переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (ч.1-3 ст. 1277 ЦК України). На момент смерті ОСОБА_3 не мала спадкоємців у розумінні статті 1222 Цивільного кодексу України. Наведене свідчить про те, що територіальна громада за місцем відкриття спадщини, у даному випадку Одеська міська рада, є універсальним правонаступником відумерлої спадщини, оскільки цивільним законодавством на територіальну громаду за місцем відкриття спадщини покладено обов`язок у судовому порядку вирішувати питання про відумерлу спадщину. Однак, судом першої інстанції не залучено Одеську міську раду до участі у розгляді справи, чим порушено права територіальної громади міста Одеси. У зв`язку із цим, вважає, що у вказаній справі вбачається наявність спору про право.
Крім того, твердження заявника щодо сумісного проживання із померлою ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. ст. 76, 79 ЦПК України. Утім, жодних доказів та підтверджень спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заявником не надано, а суд першої інстанції не звернув увагу на цю обставину. Покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є ідентичними і фактично зводяться до того, що ОСОБА_3 допомагала із вихованням сина заявника. Однак це не свідчать про ведення спільного господарства та інших характерних обставин притаманних спільному проживанню осіб. Також, у порушення п. 5 ч. 1 ст. 318 ЦПК України заявником не надано жодних належних підтверджень проживання ОСОБА_3 разом із ним упродовж не менше п`яти років до відкриття спадщини. А такий висновок суду ґрунтується лише на словах самого ОСОБА_1 та не перевірено районним судом. Заявником не додано жодних спільних фотографій, які хоча б опосередковано вказували на спільне проживання ОСОБА_1 із померлою. Крім того, заявником не долучено до заяви його звернення до приватного нотаріуса, підтвердження заведення спадкової справи та відмова нотаріуса у прийнятті спадщини. Наведене ґрунтується лише на заяві ОСОБА_1 і знов ж таки не перевірено судом першої інстанції. Заінтересована особа у справі - ОСОБА_2 , яка є сестрою заявника, не заперечувала обставини справи і фактично просила суд задовольнити заяву ОСОБА_1 . Тому можна припустити про штучність статусу заінтересованої особи у даній справі. Вказані обставини у сукупності призводять до наявності обґрунтованих сумнівів щодо реального факту проживання ОСОБА_3 із сім`єю заявника за адресою: АДРЕСА_1 не менше п`яти років до відкриття спадщини.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 03.03.2026 року о 14:00 годині, ОСОБА_1 та його адвокат Дідуренко Світлана Валеріївна, ОСОБА_2 не з`явилися, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Присутня у судовому засіданні прокурор Місюрко Ганна Андріївна не заперечувала проти розгляд справи за фактичною явкою. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з тіткою – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 20.10.2019 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлення цього факту має для заявника юридичне значення, адже дозволить йому реалізувати своє право на спадщину після смерті тітки, заявник позбавлений можливості в іншому порядку встановити вищезазначений факт, тому суд ухвалює рішення про задоволення заяви.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , постійно проживає в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним проживає малолітній син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , так як мати дитини залишила сім`ю і позбавлена материнства.
ОСОБА_3 , яка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 проживала в своєму будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, ОСОБА_1 ,, організовував її похорони, робив поминки, розпорядився її майном яке в неї було.
У встановлений законом строк ОСОБА_1 , звернувся в нотаріальну контору до приватного нотаріуса для прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив в цьому, оскільки у заявника не має необхідних документів які б підтверджували родинні відносини з тіткою і рекомендував звернутися до суду для встановлення в судовому порядку факту того, що він проживав з померлою ОСОБА_3 однією сім`єю не менше п`яти років.
ОСОБА_1 , до заяви додано показання свідків ОСОБА_5 , проживає, АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , проживає, АДРЕСА_4 ., які підтверджують проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з 20.10.2019 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Цей факт також підтверджується актом складеним свідками про те, що ОСОБА_3 проживала ОСОБА_1 , однією сім`єю.
ОСОБА_1 , здійснив поховання ОСОБА_3 , що підтверджується належними документами та йому, як родичу померлої, видали свідоцтво про її смерть.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII).
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Відповідно до частини 4 статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначила про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).
Отже, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VIIзастосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.
Відповідно до частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Частиною четвертою статті 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, прокурор Пересипської окружної прокуратури м. Одеси вступив у справу з метою захисту інтересів держави в особі уповноваженого органу Одеської міської ради, подавши апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з метою встановлення наявності підстав для представництва шляхом апеляційного оскарження рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року, листом від 28.08.2025 року за № 53-6434ВИХ-25 проінформовано Одеську міську раду щодо розгляду питання стосовно оскарження вищевказаного рішення Пересипського районного суду м. Одеси.
Згідно відповіді від 15.09.2025 року № 163, Одеською міською радою розглянуто направлений лист від 28.08.2025 року за № 53-6434ВИХ-25 щодо оскарження рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року та повідомлено, що Одеська міська рада не була учасником даної судової справи та про наявність вищевказаного рішення суду останній не було відомо до надходження вищезгаданого листа Пересипської окружної прокуратури м. Одеси. Відтак, апеляційна скарга на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року Одеською міською радою не подана.
Отже, у даній справі виконано вимоги статті 23 Закону Закон № 1697-VII, а також вимоги частини четвертої статті 56 ЦПК України, в апеляційній скарзі обґрунтовано у чому полягає порушення інтересів держави, підстави для звернення до суду прокурора у зв`язку із неналежним виконанням уповноваженим органом своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у справі, а саме бездіяльності щодо оскарження рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи, що беззаперечно свідчить про можливість представництва органами прокуратури в суді інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування.
Щодо суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати ст. 1264 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.09.2023 у справі № 582/18/21.
Згідно роз`яснень, які містять у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, поняття «спір про право» пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.
За приписами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання з тіткою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 вказав, що восени 2019 року тітка почала хворіти і не могла сама проживати в будинку і забезпечувати собі нормальне проживання, в зв`язку з чим ОСОБА_1 , забрав тітку до себе, щоб проживати однією сім`єю і здійснювати догляд за нею, так як у неї крім заявника близьких людей не має. У заявника з ОСОБА_3 був один сімейний бюджет. В останні роки тітка хворіла та ОСОБА_1 , забезпечував її ліками, возив її по необхідності в лікарню і до лікарів. Крім цього після того, як дружина заявника залишила його з малолітньою дитиною, то тітка допомагала в догляді за дитиною, коли заявник був на роботі. ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка раптово померла, ОСОБА_1 , організовував її похорони, робив поминки, розпорядився її майном яке в неї було, тобто фактично прийняв спадщину, яка залишилася після смерті померлої.
Як на підставу вимог заяви, ОСОБА_1 посилається на те, що встановлення юридичного факту необхідно йому для оформлення спадщини за законом у четверту чергу згідно ст.1264 Цивільного кодексу України.
Отже, зі змісту наданих матеріалів вбачається, що встановлення факту безпосередньо пов`язане з вирішенням питання про право власності та для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Зазначене свідчить про наявність спору між ОСОБА_1 та Одеською міською радою в інтересах якої виступає Пересипська окружна прокуратура м. Одеси, оскільки встановлення факту проживання з померлою однією сім`єю, фактично надало заявнику право на отримання спадщини, що унеможливило вирішення питання про визнання спадщини відумерлою, передання її територіальній громаді, тим самим позбавивши територіальну громаду на реалізацію її законних прав передбачених ст. 1277 ЦК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, а тому оскаржуване рішення не може залишатися в силі.
Водночас апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_1 , що він не позбавлен права звернутися до суду за захистом своїх прав, які вважає порушеними, не визнаними чи оспореними із дотриманням вимог цивільного процесуального закону у порядку позовного провадження.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури слід стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 727,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Пересипської окружної прокуратури м. Одеси — задовольнити частково.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини – залишити без розгляду.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 727,20 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 19.03.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська