Головуючий І інстанції: Панов М.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 р. 	Справа № 520/23038/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.11.25 по справі № 520/23038/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУНП в Харківській області), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за належне, проте, неотримане речове майно за період з 07.11.2015 по 19.04.2016 за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2016;
- зобов`язати ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби з 07.11.2015 по 19.04.2016 без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2016.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача зазначає, що на його думку, суд першої інстанції звужує відповідні права позивача – колишнього поліцейського, приналежного до силових структур та, в силу висновків Конституційного Суду, має право на додаткові соціальні гарантії, у тому числі в світлі визначення строкового питання за сукупності ч.5 ст.122 КАСУ в контексті обрахунку спеціального місячного строку звернення з дати процедури досудового врегулювання.
Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що саме з 20.04.2016 позивач мав дізнатися про порушення свого права, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом.
Проте, до суду першої інстанції позивач з позовною заявою звернувся лише 27.08.2025, тобто з порушенням встановленого ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячного строку звернення до суду більш ніж на 9 років.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені у пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом №123/ос від 19.04.2016 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".
З даним позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби з 07.11.2015 по 19.04.2016 в органах Національної поліції представник позивача звернувся до суду 27.08.2025.
З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що звернення до відповідача і надання ним 29.07.2025 відповіді на звернення, було ініційоване представником позивача більш ніж через дев`ять років з моменту звільнення.
Крім того, з відповіді ГУ ПН в Харківській області №132072-2025 від 29.07.2025, встановлено, що адвокатський запит стосувався надання довідки вартості неотриманого речового майна ОСОБА_1 , а не безпосередньої виплати позивачу грошової компенсації за належне, проте, неотримане ним речове майно.
Ухвалою суду від 09.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції від 09.09.2025, позивач подав апеляційну скаргу до Другого апеляційного адміністративного суду.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025 апеляційну скаргу задоволено.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 по справі № 520/23038/25 скасовано.
Справу № 520/23038/25 направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи.
У постанові від 08.10.2025 колегія суддів дійшла висновку, що строк на усунення недоліків позовної заяви з моменту отримання ухвали (02.09.2025 о 22:26) тривав до 13.09.2025 (неділя - вихідний день).
Оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви постановлена Харківським окружним адміністративним судом 09.09.2025.
Так, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції всупереч положенню ч. 5 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву повернуто до закінчення строку на усунення недоліків.
Ухвалою суду від 03.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано позивачу термін десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом із зазначенням інших обґрунтованих та поважних причин пропуску такого строку та надання доказів на підтвердження поважності таких причин.
Представником позивача ухвалу від 03.11.2025 про залишення позовної заяви без руху отримано 06.11.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до Електронного кабінету, яка міститься в матеріалах справи.
На виконання ухвали суду від 03.11.2025 про залишення позовної заяви без руху від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків, яка була сформована та подана до суду через підсистему Електронний суд 09.11.2025, зареєстрована судом 10.11.2025 згідно відтиску штампу канцелярії суду на вказаній заяві.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника позивача про усунення недоліків є необґрунтованою, а позовну заяву необхідно повернути позивачу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 1 ст. 5 КАС України визначає, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У частині п`ятій статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Так, позивач звернувся до суду з позовом щодо оскарження протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає в невиплаті суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, та є різновидом публічної служби за визначенням пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007.
Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 9-1 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
На підставі пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: (І) звільнення з військової служби; (ІІ) загибелі (смерті) військовослужбовця.
Отже, право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні, і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що наказом №123/ос від 19.04.2016 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".
Натомість із вимогами щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно протягом служби з 07.11.2015 по 19.04.2016 позивач звернувся до суду лише 28.08.2025, тобто майже через 9 років з пропущенням місячного строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.
Позивач зазначає, що про порушення своїх прав дізнався 29.07.2025 з відповіді відповідача на звернення.
Отже, виходячи з наведених обставин, позивач вважав, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, що не залежали від позивача.
Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Втім наведені позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду із даним позовом обставини не є об`єктивно непереборними та такими, що дійсно перешкоджали позивачу звернутись за судовим захистом свого порушеного права, та свідчать про відсутність дій з боку особи в межах визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку для звернення до суду із даним позовом.
При цьому колегія суддів вказує, що направлення запиту до відповідача зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.
Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду тане наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку. Наведеному, судом першої інстанції належної оцінки не надано.
Колегія суддів наголошує, що у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст. 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Аналогічні правові висновки стосовно застосування строків звернення до суду викладені Верховним Судом у постанові від 20.11.2025 у справі № 260/1942/24.
Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав до поновлення строку на звернення до суду із даним позовом.
Стосовно аргументів апеляційної скарги позивача, що строк звернення до суду повинен вираховуватись з моменту закінчення досудового врегулювання спору, колегія суддів зазначає, що звернення позивача до відповідача через адвоката з питання, що стосується грошової компенсації вартості речового майна, яке не отримав за час проходження служби, у т.ч., також з питання надання відповідної довідки, не є досудовою формою врегулювання спору та не свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися в суд за захистом порушених, на його думку, прав чи законних інтересів з дня звільнення зі служби в поліції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року по справі № 560/8394/21.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту.
Таким чином, адвокатський запит не є в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та Кодексу адміністративного судочинства України засобом досудового врегулювання спору, а є засобом отримання інформації та копій документів, необхідних адвокату для надання правничої допомоги клієнту.
Відтак, будь-яких об`єктивних перешкод своєчасно звернутися позивачу за захистом його порушених прав до суду представник позивача не навів та доказів не надав, а приведені ним доводи не вказують на поважність таких причин.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем у поданій заяві про усунення недоліків не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду, які б завадили звернутися позивачу до суду з цим позовом протягом встановленого законом строку, отже позовна заява підлягає поверненню позивачу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано повернув позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 по справі № 520/23038/25 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 по справі № 520/23038/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   В.В. Катунов