ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 644/9310/21 
провадження № 61-7984св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , та Харківської міської ради на рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2024 року у складі судді Яковенко Н. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року у складі колегії суддів: Ординської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 на 1/6 та 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- визначити йому додатковий строк для подання зави про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 ;
- визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 на 4/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- встановити факт непроживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 та визнати ОСОБА_2 такою, що не прийняла спадщину.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є рідним онуком ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та станом на день смерті проживала за адресою: АДРЕСА_2 .
На день смерті ОСОБА_6 разом з нею проживали та були зареєстровані доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Вважав, що після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_4 , будучи особою, яка мала право на обов`язкову частку у спадщині, успадкувала 1/6 частини будинку з частиною надвірних споруд у АДРЕСА_2 .
Вказував, що він є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день її смерті постійно проживав з нею та прийняв спадщину.
Також позивач зазначав, що звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої тітки ОСОБА_5 , але нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.
Вказував, що про смерть тітки стало відомо наприкінці 2020 року, причини пропуску звернення до нотаріальної контори вважає поважними.
Також позовна заява обґрунтована тим, що після померлої ОСОБА_6 в спірному домоволодінні постійно проживала ОСОБА_4 , більше десяти років користувалася домоволодінням, набула на нерухоме майно право власності за набувальною давністю.
Відповідачка ОСОБА_2 , яка є сестрою позивача, на день смерті матері ОСОБА_4 не проживала за адресою: АДРЕСА_3 , тому є такою, що спадщину після смерті матері не прийняла.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/12 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4 , у встановленому законом порядку прийняв спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом шляхом звернення до нотаріальної контори позбавлений можливості, тому його порушене право підлягає захисту.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що не проживаларазом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, суд зазначив, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає спірним правовідносинам, що виникли між сторонами.
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та недоведеність.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року апеляційні скарги Харківської міської ради та ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 успадкував 1/2 частини від спадкового майна померлої ОСОБА_4 , що складає 1/6 частки в праві власності на будинок, тобто - 1/12 частки. У решті позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Також суд апеляційної інстанції відхилив доводи Харківської міської ради про те, міська рада не може вважатися належним відповідачем, оскільки відсутній спір про право, позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх прав. Зазначивши, що спадщину після померлої ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_2 не прийняла, тому в частині вимог про надання додаткового строку на прийняття спадщини належним відповідачем, за відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, є орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
26 червня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Харківська міська рада у касаційній скарзі наголошує, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки міською радою не були порушені та не порушуються права позивача, а тому міська рада не може вважатися належним відповідачем, оскільки відсутній спір про право.

Крім того, ОСОБА_1 не доведено, що він вживав усіх заходів на отримання усіх документів для оформлення спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 в нотаріальному порядку.

30 червня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги преюдиційну обставину, встановлену в рішенні Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року у справі № 643/9663/19, яке набрало законної сили 11 жовтня 2019 року, зокрема про те, що відповідачка ОСОБА_2 не проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , більше семи років (станом на 2019 рік).

Така обставина в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, тому висновок суду першої інстанції про те, що на час смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із нею була зареєстрована ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину, суперечать обставинам справи.

Крім того, судами проігноровано особливі обставини, що вплинули на пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У серпні 2025 року від Харківської міської ради до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить задовольнити його касаційну скаргу частково та ухвалити судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 червня 2025 року касаційна скарга Харківської міської ради передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана раніше визначеному складу суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2025 року поновлено Харківській міській раді строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу Харківської міської ради залишено без руху, для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 644/9310/21 з Київського районного суду міста Полтави та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України) та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 644/9310/21.
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга Харківської міської ради - залишенню без змін.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_4 .

Інформація про реєстрацію прав на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

За інформацією Комунального підприємства «Харківське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної спільної часткової власності зареєстрований за ОСОБА_6 з розміром частки 4/6, за ОСОБА_8 - з розміром частки 1/6 та за ОСОБА_9 - з розміром частки 1/6.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис від 07 квітня 2008 року № 5370.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис від 26 березня 2019 року № 471.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запит від 24 березня 2016 року № 238.

Четвертою Харківською міською нотаріальною конторою 28 травня 2008 року заведена спадкова справа № 722/2008 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом, інші заяви про прийняття чи про відмову від спадщини у встановлений законом строк не надходили.

За життя ОСОБА_6 на праві власності належала частка в розмірі 4/6 частини в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , спадкоємцем її майна за заповітом є ОСОБА_5 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, хоча і не отримала свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_4 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статей 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4 на 1/6 частини житлового будинку, які були успадковані його матір`ю після смерті її матері ОСОБА_6 , визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4 на 1/6 частини житлового будинку, які були успадковані його матір`ю після смерті її матері ОСОБА_6 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_4 не успадкувала у встановленому законом порядку зазначену частку спірного житлового будинку.

У межах розгляду цієї вимоги суди попередніх інстанцій встановили, що на день смерті ОСОБА_6 , станом на 21 березня 2019 року, ОСОБА_4 мала зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , підстав вважати, що ОСОБА_4 постійно проживала з ОСОБА_6 станом на час відкриття спадщини та прийняла спадщину після ОСОБА_6 в порядку, передбаченому частини третьої статті 1268 ЦК України, судами не встановлено. Також встановлено, що за життя ОСОБА_4 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Водночас посилання позивача на те, що після смерті ОСОБА_6 у спірному домоволодінні фактично проживала ОСОБА_4 , відповідно, набула право власності на спірне майно на підставі статті 344 ЦК України, суди відхилили як такі, що не ґрунтуються на нормах закону.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що судами попередніх інстанцій проігноровано особливі обставини, що вплинули на пропуск ним строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його тітки ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , Верховний Суд відхиляє, з урахуванням наступного.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23).

Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (див. постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21).

Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини (постанова Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 (провадження № 61-12010св23)).

За конкретних фактичних обставин кожної справи суд має оцінювати тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, що має важливе правове значення (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 639/8197/21 (провадження № 61-14773св23).

Зокрема, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування в депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Вирішуючи спір у цій частині, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшли обґрунтованого і справедливого висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки позивач не довів, що він пропустив строк прийняття спадщини з поважних причин, які б були об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення цих дій.

Щодо касаційної скарги Харківської міської ради

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги Харківської міської ради про те, що міська рада не може вважатися належним відповідачем у цій справі, оскільки між нею та позивачем відсутній спір про право, з урахуванням наступного.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).

Позивачем у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є спадкоємець, який пропустив такий строк. Належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину і заперечують проти подання позивачем заяви про прийняття спадщини після спливу встановленого строку в межах нотаріального провадження. За їх відсутності відповідачем залучається територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Наведена вище правова позиція послідовно використовується у практиці Верховного Суду, зокрема у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 25 березня 2020 року у справі № 140/871/16-ц (провадження № 61-38046св18), від 20 грудня 2021 року у справі № 502/1603/18 (провадження № 61-10329св21), від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19 (провадження № 61-16575св20), від 24 травня 2023 року у справі № 291/559/21 (провадження № 61-4425св23)).

У справі, що переглядається, суди виходили з того, що спадщину після померлої ОСОБА_5 відповідачка ОСОБА_2 не прийняла, тому дійшли правильного висновку про те, що належним відповідачем у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визначення додаткового строку після смерті ОСОБА_5 є Харківська міська рада. 

Інші доводи касаційної скарги Харківської міської ради висновків судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.
Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на 1/6 частини спірного майна та визнання ОСОБА_2 такою, що не проживала разом із спадкодавцем

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначаючи частку ОСОБА_1 на спадкове майно, враховував, що після смерті ОСОБА_4 до складу спадщини увійшла 1/6 частки в праві власності на спірне домоволодіння, на час смерті ОСОБА_4 разом з нею була зареєстрована ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину. 

Тому, оскільки спадкоємців після смерті ОСОБА_4 двоє, їх частки є рівними, суди вважали за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/12 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 .

З таким висновком Верховний Суд не може погодитись, з огляду на наступне.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди встановили, що на день смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 була зареєстрована за місцем фактичного проживання спадкодавця: АДРЕСА_3 .

Водночас судами не враховано, що в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2019 року у справі № 643/9663/19, що набрало законної сили, згідно з яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 20).

У цьому рішенні суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить територіальній громаді м. Харкова, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 06 липня 1993 року. Сторони зареєстровані за спірною адресою, при цьому, відповідачка ОСОБА_2 не проживає в цій квартирі без поважних на то причин більше семи років.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, однією з підстав та предметом позовних вимог ОСОБА_1 було визнання права власності на 1/6 частини житлового будинку, які належали ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом, як за єдиним спадкоємцем. 

Отже, оскільки відповідно до встановлених у справі № 643/9663/19 преюдиційних обставин ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проте фактично не проживала більше 7 років, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому ОСОБА_2 як спадкоємиця не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті матері, а отже, не набула права на спадкове майно.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210).

Висновки судів про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 лише на 1/12 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , не відповідають установленим обставинам у справі, тому підлягають скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 та визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 на 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частини першої статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/12 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 зазначеної Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на 1/6 частини спірного майна та ухвалює в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї позовної вимоги у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг слід стягнути з відповідачки ОСОБА_2 (пропорційно задоволеним вимогам), зокрема частину витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн, апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн, касаційної скарги у розмірі 1 816,00 грн, а у загальному розмірі - 4 086,00 грн.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.
У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 4 086,00 грн.

У зв`язку із тим, що касаційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/12 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/6 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 .

У решті рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 086,00 грн (чотири тисячі вісімдесят шість гривень).

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк