ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року	Львів	Справа №380/2895/25 пров. №А/857/24196/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно (суддя суду І інстанції: Грень Н.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12.05.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

13.02.2025р. (згідно із відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції – 14.02.2025р.) представник адвокат Єрьоміна В.А., діюча на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом, в якому просила:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік (а.с.1-4).
До позовної заяви представник позивача долучила клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому на підставі аналізу судової практики дійшла до висновку про відсутність обмеження строком можливості звернення до суду із розглядуваним позовом (з огляду на діюче на час звільнення позивача з військової служби законодавство). Водночас, у поданій заяві просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду і поновити такий (а.с.6-7).

Згідно ухвали суду від 18.02.2025р. вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання за наявними матеріалами справи (а.с.21 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік (а.с.33-35).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.38-42).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема, тим, що позивач пропустив визначений ч.5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду із розглядуваним позовом; поважних причин такого пропуску не навів.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно наказу Військової частини НОМЕР_1 за № 121 від 05.02.2021р. прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05.02.2021р. (а.с.12-13).
08.10.2024р. представник позивача звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому з відрахуванням раніше проведених виплат грошової компенсації за належне, але не отримане впродовж проходження військової служби речове майно без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, та за цінами на речове майно станом на 01.01.2021р. (а.с.16 і на звороті).
Листом № 2911 від 13.11.2024р. відповідач надав довідку щодо нарахування коштів за неотримане речове майно ОСОБА_1 , з якої вбачається нарахування суми компенсації у розмірі 2025 грн. 23 коп. (а.с.14-15).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ненарахування грошової компенсації за неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі, представник позивача звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушене право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня поточного року, в якому проведено виплату, а саме 2021 року.
За таких обставин дії відповідача щодо нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, є протиправними.
Відтак, з метою повного відновлення порушених прав позивача суд вважав за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік, з урахуванням виплачених сум.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, з наступних підстав.

Предметом спору в цій справі є оскарження дій відповідача щодо неналежного нарахування та виплати на користь позивача ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно, яка на думку сторони позивача, нарахована не в повному обсязі та не за цінами станом на 01.01.2021р.

У поданій апеляційній скарзі апелянт Військова частина НОМЕР_1 наголошує, зокрема, на пропуску позивачем місячного строку звернення до суду із розглядуваним позовом, що визначений ст.122 КАС України.
Під час відкриття провадження та розгляду справи суд не вирішував питання поновлення строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

За приписами ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У частині 5 ст.122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

У постанові від 05.02.2020р. у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Як убачається з матеріалів справи, представник позивача звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила визнати дії протиправними та зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно протягом служби в повному обсязі без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, станом на 01.01.2021 рік.

За змістом ст.2 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, та є різновидом публічної служби за визначенням п.17 ч.1 ст.4 КАС України.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2018р. у справі № 2-а-3097/2007.

Згідно із ч.2 ст.1-2 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 9-1 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

У постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсацію за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

На підставі п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 13.03.2016р., грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: (І) звільнення з військової служби; (ІІ) загибелі (смерті) військовослужбовця.

Таким чином, право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні, і це право реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи ч.5 ст.122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду в справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 за № 121 від 02.05.2021р. позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, починаючи з 02.05.2021р. (а.с.12).
08.10.2024р. представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив видати довідку про вартість речового майна та виплатити компенсацію за неотримане речове майно за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 01.01.2021р. (а.с.16 і на звороті).

Військовослужбовець після звільнення його з військової служби зберігає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви. Разом із цим, це не свідчить про можливість подання вказаної заяви на отримання компенсації поза межами будь-яких строків.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28.09.2023р. у справі № 260/4686/22, від 14.12.2023р. у справі № 380/1785/21, від 10.02.2025р. у справі № 240/5940/24.

Таким чином, звернувшись до суду з цим позовом 13.02.2025р., ОСОБА_1 пропустив місячний строк звернення до суду. При цьому, будь-яких обставин на підтвердження поважності причин його пропуску не вказав.
Водночас, подана представником позивача заява про поновлення строку звернення до суду не може бути врахована колегією суддів, оскільки така ґрунтується на порядку обчислення строків звернення до суду, який суперечить усталеній судовій практиці, також така не розкриває будь-яких обставин, що об`єктивно перешкоджали зверненню до суду із розглядуваним позовом.

Оцінюючи в сукупності наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що розглядуваний позов подано з порушенням строку звернення до суду (початок перебігу строку звернення розпочався на наступний день після звільнення позивача з військової служби - 03.05.2021р.), при цьому сторона позивача не навела поважних причин його пропуску.

Статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.
Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (ч.ч.3 і 4 ст.123 КАС України).

Ухвалою апеляційного суду від 12.02.2026р. запропоновано ОСОБА_1 та його представнику адвокату Єрьоміній В.А. навести поважні причини пропуску строку звернення до суду, про що подати до апеляційного суду письмову заяву з відповідним обґрунтуванням та доказами причин пропуску такого строку (а.с.58-64).
Згідно поданої заяви від 23.02.2026р. представник позивача просить поновити строк звернення до суду із розглядуваним позовом, при цьому вважає, що спір стосовно невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розумінні ч.2 ст.233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.
Отже, пропуск строку не порушує принцип правової визначеності та стабільності правовідносин в силу незначного часу, який минув, отже наявні підстави щодо можливості визнання поважними причин пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду (а.с.67-71).

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише посилатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Системний аналіз положень ст.123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому дати змогу подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

В розрізі спірних правовідносин позивач був звільнений з військової служби з 02.05.2021р., а тому саме з цього часу (03.05.2021р., тобто, наступного дня після звільнення) слід обчислювати строки для заявлення відповідних позовних вимог.
У зв`язку з тим, що заявлений позов датований 13.02.2025р., тому строк звернення до суду позивачем пропущений із розглядуваними позовними вимогами.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду (який є досить тривалим), колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із розглядуваним позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

В частині покликання представника позивача на поширення на спірні правовідносини приписів ст.233 КЗпП України, колегія суддів враховує, що Верховний Суд уже сформував висновки щодо застосування норм ст.122 КАС України у подібних правовідносинах, відповідно до яких у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду, є спеціальною нормою (постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021р. у справі № 240/532/20, постанова Касаційного адміністративного суду від 03.11.2025р. у справі № 260/1940/24).

Таким чином, оскільки позивачем пропущений строк звернення із розглядуваним позовом, поважних причин пропуску вказаного строку останнім не наведено, тому є наявними правові підстави для застосування ч.1 ст.319 КАС України та залишення цієї частини позовних вимог без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
При цьому, як слідує зі змісту апеляційної скарги, доводи про подання позивачем позову за межами строків звернення до суду та необхідність залишення позову без розгляду були підставою, на якій ґрунтувалися вимоги відповідача про скасування рішення суду першої інстанції.
А відтак суд апеляційної інстанції має правові підстави для перевірки рішення суду першої інстанції в частині висновків про дотримання позивачем строків звернення до суду.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.11.2022р. у справі № 420/13354/20.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду, тому останнім не наведено поважних причин пропуску строку, через що колегія суддів не убачає правових підстав для поновлення строку звернення до суду.
За таких обставин позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Оскільки позивачем пропущений строк звернення із розглядуваним позовом, поважних причин пропуску вказаного строку останнім не наведено, тому постановлене судом першої інстанції рішення відповідно до ч.1 ст.319 КАС України підлягає скасуванню, а заявлені позовні вимоги - залишенню без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду, з вищевикладених мотивів.

Також в порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.3 ч.1 ст.315, ст.319, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2025р. в адміністративній справі № 380/2895/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов представника адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, - залишити без розгляду.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 03.04.2025р.