Номер провадження: 22-ц/813/4198/26 
Справа № 496/3856/25
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А,, Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
представник відповідачів – ОСОБА_5 
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Селевко Оксани Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 30 червня 2025 року, постановлену у складі судді Буран В.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок,-

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви.
В провадженні Біляївського районного суду Одеської області розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок.
Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладання арешту на земельні ділянки, які належать ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 1,59 га. з кадастровим номером 5121085400:01:001:0458 та земельну ділянку площею 2,08 га. з кадастровим номером 5121085400:01:002:0049.
Представник позивача зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту на спірне майно, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Перераховані вище земельні ділянки є предметом позову про визнання договорів дарування недійсними та вже були відчужені з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 як боржника, та приймаючи до уваги, що вони на цей час належать ОСОБА_4 , існує велика вірогідність того, що у подальшому виконання рішення суду у випадку задоволення позову буде неможливим, оскільки відповідачі в ході розгляду позову знову можуть здійснити відчуження земельних ділянок третім особам, - зазначені обставини дають беззаперечні підстави для застосування заходів до забезпечення мого позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки.
Короткий зміст рішення суду
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 30 червня 2025 року Заяву представника позивача про забезпечення позову – задоволено.
Накладено арешт на земельні ділянки, які належать ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ):
- земельну ділянку площею 1,59 га, кадастровий номер: 5121085400:01:001:0458;
- земельну ділянку площею 2,08 га, кадастровий номер: 5121085400:01:002:0049.
В обґрунтування судового рішення зазначено, що на теперішній час невжиття заходів забезпечення позову може призвести до реального ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, а отже необхідним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладання арешту.
Таке забезпечення позову, враховуючи його предмет, можна вважати спів мірним із заявленими вимогами.
Необхідність обрання даного виду забезпечення позову є обґрунтованим, так як відсутність арешту та заборони відчуження вказаного майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення, так як існує реальна можливість для відповідача відчужити майно третім особам.
Суд, також встановив, що наразі відсутні підстави вважати застосування забезпечення позову таким, що спричинить відповідачу збитки, оскільки право власності, до вирішення справи по суті, відповідач не позбавляється, не забороняється існуюче право користування, якісні та кількісні показники майна не втрачаються. Забезпечення позову полягає у забороні здійснювати юридично значимих дії щодо відчуження нерухомості у будь-який спосіб.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з таким судовим рішенням, представник ОСОБА_4 – адвокат Селевако О.М. подала апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати в повному обсязі ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 30 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки, які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером 5121085400:01:001:0458, загальною площею 1.5905 га; земельну ділянку з кадастровим номером 5121085400:01:002:0049, загальною площею 2.0809 га;.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувану ухвалу винесено з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, визнанням судом першої інстанції встановленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведеними в ході судового розгляду, а викладені в ній висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.
Вказує, що обмеження права відповідача № 2 в розпорядженні єдиним належним йому нерухомим майном має для нього серйозні негативні наслідки, оскільки останній не має стабільного заробітку, не працевлаштований, не має у власності іншого нерухомого майна, а також на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, яких він зобов`язаний забезпечувати.
Крім того, арешт належних відповідачу № 2 земельних ділянок спричиняє для нього збитки, оскільки перешкоджає обтяженню даного майна правами третіх осіб, зокрема передачі їх в оренду, а також їх використання у власній діяльності відповідача № 2.
Явка сторін
Представники сторін з`явились до судового засідання та надали суду свої пояснення.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судом норм чинного законодавства України при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, на теперішній час невжиття заходів забезпечення позову може призвести до реального ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, а отже необхідним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладання арешту.
Таке забезпечення позову, враховуючи його предмет, можна вважати спів мірним із заявленими вимогами.
Необхідність обрання даного виду забезпечення позову є обґрунтованим, так як відсутність арешту та заборони відчуження вказаного майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення, так як існує реальна можливість для відповідача відчужити майно третім особам.
Суд, також встановив, що наразі відсутні підстави вважати застосування забезпечення позову таким, що спричинить відповідачу збитки, оскільки право власності, до вирішення справи по суті, відповідач не позбавляється, не забороняється існуюче право користування, якісні та кількісні показники майна не втрачаються. Забезпечення позову полягає у забороні здійснювати юридично значимих дії щодо відчуження нерухомості у будь-який спосіб.
Колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується із таким висновком, з огляду на наступне.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок. 
У даному випадку підставою для звернення до суду з позовною заявою, як зазначає позивач стало те, що перераховані вище земельні ділянки вже були відчужені з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 як боржника, та приймаючи до уваги, що вони на цей час належать ОСОБА_4 , існує велика вірогідність того, що у подальшому виконання рішення суду у випадку задоволення позову буде неможливим, оскільки відповідачі в ході розгляду позову знову можуть здійснити відчуження земельних ділянок третім особам, - зазначені обставини дають беззаперечні підстави для застосування заходів до забезпечення мого позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки..
З метою охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій, а також задля забезпечення позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, вважає за необхідне застосувати заходи забезпечення позову.
Не вжиття вказаних заходів забезпечення позову можуть призвести до того, що відповідачі у даній справі дізнавшись про ініціювання судового процесу позивачем, можуть вчинити дії, щодо відчуження об`єкту нерухомого майна, іншим особам, задля його приховування та можливості ухилення від виконання рішення суду.
Таким чином, враховуючи, що між сторонами виник спір щодо земельних ділянок за номером: 5121085400:01:001:0458 та 5121085400:01:002:0049, а саме визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, невжиття заходів забезпечення позову, дійсно може утруднитись виконання можливого рішення суду у зв`язку з подальшим відчуженням цих земельних ділянок.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України забезпечення позову допускається у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав позивача. При цьому метою забезпечення позову є гарантування реального виконання можливого рішення суду, а не вирішення спору по суті.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, обґрунтовано виходив із наявності спору між сторонами та реальної загрози відчуження належного відповідачу нерухомого майна, що могло б у подальшому унеможливити або істотно ускладнити виконання судового рішення у разі задоволення позову. Застосований судом захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами та безпосередньо спрямований на збереження існуючого майнового стану сторін до вирішення спору по суті.
Посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи є узагальненими та не містять конкретних обставин, які б свідчили про відсутність підстав для забезпечення позову. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, що саме по собі не є підставою для скасування ухвали.
Твердження про те, що арешт земельних ділянок порушує права відповідача, оскільки він не має стабільного доходу, не працевлаштований та утримує двох малолітніх дітей, не впливають на правильність застосування судом заходів забезпечення позову. Вказані обставини не спростовують наявності ризиків відчуження спірного майна та не виключають необхідності забезпечення позову, оскільки інститут забезпечення позову спрямований на забезпечення балансу інтересів сторін та недопущення утруднення виконання можливого рішення суду.
Крім того, доводи про можливі збитки у зв`язку з неможливістю передачі земельних ділянок в оренду або їх використання у господарській діяльності є припущеннями та не підтверджені належними і допустимими доказами. Сам по собі факт накладення арешту не позбавляє відповідача права володіння та користування земельними ділянками, а лише тимчасово обмежує право розпорядження ними з метою запобігання їх відчуженню або іншим діям, які можуть перешкодити виконанню рішення суду.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову, належним чином оцінив доводи заявника та дотримався вимог процесуального закону, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.
Доводи апеляційної скарг зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та тлумаченні норм чинного законодавства на власний розсуд.
З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Селевко Оксани Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 30 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко