ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7596/24 Головуючий суддя І інстанції Балабай С. С.
Провадження № 22-ц/818/95/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» на заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 14 лютого 2025 року у справі №642/7596/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (далі за текстом - «Клієнт») та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (далі за текстом - «Фактор», «Позивач») укладено Договір факторингу №130923-9 від 13 вересня 2023 року (далі за текстом - «Договір факторингу»).
Відповідно до п.5.1.1 зазначеного Договору факторингу, Фактор має право набувати право вимоги до Боржника на всі суми, відступлені йому Клієнтом згідно з цим договором.
Відповідно до п.п.2.4, 2.5 зазначеного Договору факторингу, Сторони домовилися, що право вимоги за Кредитним договором вважається відступленим Клієнтом Факторові з моменту підписання Сторонами відповідного Акта приймання-передачі Переліку.
На виконання умов зазначеного договору укладено реєстр №1, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018 на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших передбачених договором платежів, боржником за яким є ОСОБА_1 (далі за текстом - «Відповідач», «Боржник», «Позичальник»).
В своє чергу, Позивачем 18.09.2023 на фінансовий номер телефону відповідача ОСОБА_1 , а саме НОМЕР_1 , було направлено СМС-повідомлення такого змісту: «Укладено Договір факторингу №130923-9 від 13.09.2023. Проведено відступлення права вимоги за кредитним договором 28.12.2018-010000558 від 28.12.2018. Ваш новий кредитор ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР»: 43170298; 01133; м.Київ; вул.Алмазова Генерала; буд.13; оф.601; 0-800-20-33-20; Info@newcollector.com.ua; http://newcollector.com.ua/. Сплачувати необхідно в ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР». Статус зазначеного повідомлення - «DELIVERED».
У позові також зазначено, що станом на дату подання позовної заяви Позивач є єдиним та належним кредитором за кредитним договором №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018 року, укладеним між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 .
Вказано, що між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», правонаступником якого є ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР», та ОСОБА_1 28.12.2018 укладено Кредитний договір (оферту) №28.12.2018-010000558 (далі за текстом - «Договір») шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується довідкою субконто (випискою), з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою у розмірі 28 %.
ОСОБА_1 електронним цифровим підписом підписав Пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), Заявку на отримання кредиту, підтвердив укладення кредитного договору та отримав на свій рахунок кошти у розмірі 10 000,00 грн, а отже акцептував умови Договору.
Зазначено, що Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 23.10.2024 утворилася заборгованість у розмірі 17 800 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 10 000,00 грн, за відсотками - 2 800 грн, а також штраф у розмірі 5 000 грн (який нараховано відповідно до п.5.4 Кредитного договору №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018), чим порушуються права та інтереси Позивача.
Також зазначено, що у довідці субконто не відображено нарахування штрафу, проте таке нарахування підтверджується довідкою про заборгованість та здійснено відповідно до умов Договору.
У зв`язку з викладеним вище Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за Кредитним договором №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018 у розмірі 17 800,00 грн, а також стягнути суму понесених Позивачем судових витрат у розмірі 6 422,40 грн, що складається із судового збору у розмірі 2 422,40 грн та 4 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14 лютого 2025 року у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» Волконітіна К.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 14.02.2025 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також вирішити питання щодо стягнення судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення було прийнято судом без повного і всебічного з`ясування обставин, які мають значення для справи; не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже воно підлягає оскарженню та скасуванню з таких підстав.

1. Щодо законності укладення Кредитного договору №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів факт укладення Кредитного договору №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018, посилаючись на те, що до позову додано паперові копії електронних документів із факсиміле кредитодавця.
Зазначає, що Кредитний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства України в електронній формі, він містить усі істотні умови та підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 3917 відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
Підкреслює, що підписання Заявки підтверджує ознайомлення відповідача з умовами договору, надання йому необхідної інформації та акцептування пропозиції про укладення кредитного договору.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 16.12.2020 у справі №561/77/19, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19 та від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, зазначає, що електронний договір, укладений із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та підписаний одноразовим ідентифікатором, прирівнюється до письмової форми та є належним доказом волевиявлення сторін.
Наголошує, що відповідно до ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а жодних судових проваджень щодо визнання кредитного договору недійсним відкрито не було.

2. Щодо безпідставності висновків суду про недоведеність переходу права вимоги за Договором факторингу №130923-9 від 13.09.2023.
Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову з мотивів сумнівів щодо відступлення права вимоги за Договором факторингу №130923-9 від 13.09.2023.
Зазначає, що до матеріалів справи було долучено копію Договору факторингу, копію Акта приймання-передачі Переліку та копію реєстру прав вимог №1 із зазначенням даних відповідача.
Вказує, що у разі виникнення сумнівів щодо належності копій документів суд відповідно до ст.95 ЦПК України мав право витребувати оригінали доказів, однак таких ухвал постановлено не було.
Підкреслює, що конфіденційна інформація в копіях документів була частково заретушована з метою захисту персональних даних інших боржників.
Зазначає, що умовами Договору факторингу передбачено перехід права вимоги з моменту підписання Акта приймання-передачі, а тому відсутність доказів оплати за договором не впливає на факт переходу права вимоги.

3. Щодо безпідставності висновків суду про недоведеність розміру заборгованості та факту отримання кредитних коштів.
Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно визнав недоведеною суму заборгованості та факт отримання відповідачем кредитних коштів.
Зазначає, що до позову було додано довідку субконто (виписку по рахунку), яка підтверджує видачу 28.12.2018 кредитних коштів у розмірі 10 000,00 грн згідно з платіжним ордером.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2018 у справі №161/16891-15, зазначає, що підтвердженням отримання кредитних коштів можуть бути первинні бухгалтерські документи, зокрема виписки з рахунків клієнтів.
Підкреслює, що суд не надав належної правової оцінки поданим доказам, зокрема виписці та розрахунку заборгованості, які в сукупності підтверджують її розмір.
Зазначає, що позовна заява з додатками подавалася через підсистему «Електронний суд», а всі копії документів були засвідчені кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи.

Таким чином, на думку представника позивача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати апелянта складаються зі сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906,88 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі, меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду не повністю відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору у спосіб, передбачений законом, а також доказів отримання відповідачем кредитних коштів у заявленому розмірі.
Також суд дійшов висновку про відсутність належних доказів застосування факсимільного підпису кредитодавця, оскільки у матеріалах справи відсутня письмова згода сторін на використання факсиміле та зразки відповідних підписів, як того вимагає ч.3 ст.207 ЦК України.
Крім того, суд зазначив, що матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування відповідачу кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн, а надана довідка субконто (виписка) не є належним і допустимим доказом наявності та розміру заборгованості.
Суд наголосив, що копії Договору факторингу, Переліку №1 та інших додатків не є належним чином засвідченими, містять частково приховану інформацію та не можуть вважатися належними, допустимими і достовірними доказами у розумінні вимог ЦПК України.
Таким чином суд виходив із того, що позивач не довів належними доказами ні факту переходу до нього права вимоги за кредитним договором, з огляду на відсутність підтвердження оплати за Договором факторингу, ні факту існування та розміру заборгованості відповідача.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов слід залишити без задоволення.
Колегія вважає, що заявлені позовні вимоги дійсно не доведені, однак не повністю погоджується з наведеними мотивами відмови в позові, у зв`язку з чим вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Судом встановлено, що на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених у позовній заяві, позивач надав суду: паперову копію електронної пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), датованої 28.12.2018, паперову копію електронної заявки, що є невід`ємною частиною кредитного договору (оферти), датованої 28.12.2018, підтвердження укладення кредитного договору, датоване 28.12.2018 (а.с.1 на зв., 9-11, 22 на зв.).
Судом також встановлено, що 13.09.2023 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено Договір факторингу №130923-9 (а.с.15-18).
Відповідно до Додатку №1 до Договору факторингу №130923-9 від 13.09.2023 - Акта приймання-передачі Переліку №1 до Договору факторингу №130923-9 від 13.09.2023 - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» передало, а ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» прийняло Перелік №1 прав грошових вимог, за якими здійснюється відступлення згідно з договором (а.с.19).
Крім того, до матеріалів справи долучено Додаток №2 до Договору факторингу №130923-9 від 13.09.2023 - Перелік №1, який представник позивача ідентифікує як витяг з реєстру прав вимоги №1 (а.с.12-13).
Щодо доводів скарги про доведеність укладення Кредитного договору №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018 та отримання відповідачем кредитних коштів колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частина 1 ст.638 ЦК України визначає, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилами ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 1 ст.1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частина 2 ст.1054 ЦК України передбачає, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Стаття 1055 ЦК України встановлює, що кредитний договір укладається у письмовій формі, а недодержання письмової форми тягне його нікчемність.
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Порядок отримання, використання електронного підпису та накладення його на документи в Україні регулюється Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Основні положення про правовий статус електронних документів та підписів також закріплені в Законі України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Отже, одноразовий ідентифікатор - це комбінація цифр і літер або лише цифр чи лише літер, яку заявник отримує електронною поштою у вигляді пароля, іноді в парі «логін -пароль», або СМС-коду, надісланого на телефон, чи іншим способом.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання правочинів у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Отже, за змістом статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», у разі використання одноразового ідентифікатора як підпису під час укладення договору в електронній формі позивач мав довести в суді, що такий підпис належить відповідачу (був погоджено отриманий ним) до моменту підписання кредитного договору.
Зазначений договір є публічним договором приєднання.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У більшості випадків умови договору приєднання розробляються товариством (у даному випадку - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються товариством, вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку з чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він був ознайомлений.
У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України, держава захищає права споживачів.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, у тому числі кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов, оформлених однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на те, що між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», правонаступником якого є ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР», та ОСОБА_1 28.12.2018 укладено Кредитний договір (оферту) №28.12.2018-010000558 шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору.
Крім того, позивач надав до суду копію електронної заявки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору (оферти) від 28.12.2018. Згідно з пунктом 8.1 цього Договору сторони дійшли згоди, що він набирає чинності з дати отримання кредитором в інформаційній системі відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником від кредитора на номер телефону, зазначений під час реєстрації в інформаційній системі кредитора.
Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Без отримання листа на адресу електронної пошти чи SMS-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету, або без обміну електронними документами (офертою та акцептом) договір між позичальником та кредитором у електронній формі укласти неможливо. У цьому полягає особливість укладення договору в електронній формі.
Відповідно до принципу змагальності, саме позивач має довести, що зазначені події (обставини) дійсно мали місце у відповідній послідовності та порядку, як це зазначено ним у позовній заяві. Лише після доведення факту укладення договору у відповідача виникає обов`язок спростування цих обставин.
Так, відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Однак позивач, всупереч покладеному на нього процесуальному обов`язку доказування, не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують, що між сторонами було узгоджено використання позичальником відповідного одноразового ідентифікатора як його підпису, у порядку та формі, передбачених Законом України.
У справі відсутні належні та допустимі докази щодо порядку створення та накладання електронного підпису відповідачем (одноразового ідентифікатора). Без цього сама по собі наявність такого підпису під документом не є належним і достатнім доказом того, що договір був укладений саме відповідачем.
Ключове значення у цій справі має доведення факту автентичності дій сторони, тобто того, що саме ця особа здійснила вхід у систему, отримала код підтвердження, ввела його та прийняла умови договору. Для підтвердження цього факту можуть використовуватися такі докази:
1.Журнали подій системи (лог-файли);
2.Записи серверів про час і IP-адресу входу;
3.Відомості про надсилання SMS-коду на конкретний номер телефону;
4.Банківські або фінансові транзакції, які підтверджують отримання або використання коштів, оплату товару чи послуг.
Сторони узгоджують порядок використання одноразового ідентифікатора (коду) через письмовий договір або електронний правочин, у якому фіксуються технічні засоби ідентифікації (наприклад, SMS-код, email-код, BankID). Закон України «Про електронну комерцію» (стаття 12) передбачає обов`язок попередньої згоди особи на використання такого коду в якості аналога власноручного підпису.
При цьому позивач, всупереч покладеному на нього процесуальному обов`язку доказування, не надав до суду відповідних електронних доказів, які могли б підтвердити «цифровий слід» або метадані - інформацію про відправку коду, його введення та підписання відповідачем у якості його особистого підпису.
Таким чином у справі не доведено, що одноразовий ідентифікатор (3917), який використаний для підписання договору, належить саме відповідачу, та був надісланий на його мобільний телефон, як про це стверджує позивач. У матеріалах справи відсутні будь-які документи чи технічні дані, які б підтверджували факт направлення цього коду на номер телефону відповідача та його подальше використання для накладення електронного підпису.
Сам факт використання одноразового ідентифікатора за відсутності доказів про його отримання, узгодження чи належність певній особі, не створює презумпції укладеності договору у електронній формі.
За таких обставин наявні у справі матеріали не дають підстав вважати належно підтвердженим факт укладення кредитного договору в електронній формі саме відповідачем.
В матеріалах справи також відсутні цифрові докази або їх паперові копії, що підтверджують укладення кредитного договору через інформаційну систему кредитора між відповідачем та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (метадані).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
На підтвердження укладення кредитного договору позивач надав до суду паперові копії електронних доказів.
Разом із тим зазначені документи не підтверджують факту надсилання позичальнику оферти про укладення кредитного договору та її акцепту, а також не містять доказів того, що сторони обмінялися відповідними електронними документами і що такі документи були підписані у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до змісту Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронні документи, які використовуються під час укладення договору, мають містити обов`язкові реквізити, зокрема електронний підпис, який до його накладення має бути ідентифікований з особою, що його використовує, як це передбачено статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Кожний електронний документ у своєму складі містить метадані - структуровані дані, що є характеристиками описуваних сутностей електронних документів для цілей їх ідентифікації, пошуку, оцінки та управління ними, які утворюються протягом життєвого циклу відповідних електронних документів. Їх можна вважати унікальними даними, що ідентифікують цифровий документ як такий, що був створений у реальному житті відповідно до певних часових і просторових параметрів.
Метадані включають контекст, зміст, автора, дату створення, формат і технічні характеристики цифрового файлу, цифрового (електронного) документа чи іншого об`єкта у цифровій (електронній) формі. За цими властивостями можна здійснювати пошук таких документів і проводити їх верифікацію.
Існують такі визначення метаданих, що є застосовними у цій справі.
Метадані - довідкова структурована інформація, що описує, роз`яснює, дає змогу ідентифікувати, спрощує використання та управління набором даних (постанова Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №835 «Про затвердження Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних»).
Метадані - дані про інформаційні об`єкти та їх окремі структури, що є складовими формату даних електронного документообігу, а також процеси, які відбуваються над цими інформаційними об`єктами (наказ Державного агентства з питань електронного урядування України від 07 вересня 2018 року №60 «Вимоги до форматів даних електронного документообігу в органах державної влади», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 20 листопада 2018 року за №1309/32761).
З огляду на те, що позивач, всупереч покладеному на нього процесуальному обов`язку, передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України, не надав до суду першої інстанції електронних документів з відповідними метаданими (або їх паперових копій) на підтвердження заявлених підстав позову, зокрема щодо проходження відповідачем ідентифікації та верифікації в інформаційній системі кредитодавця під час укладення договору, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоведеним факт укладення кредитного договору, у зв`язку з тим, що відсутність таких доказів не дає підстав вважати встановленим, що відповідач схвалив правочин відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та «Про електронну комерцію», якими врегульовано порядок укладення договорів в електронній формі.
Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на дію презумпції правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, є безпідставними, оскільки кредитний договір не визнано недійсним або неукладеним у встановленому законом порядку. Вказана презумпція застосовується лише за умови доведення належними та допустимими доказами самого факту укладення кредитного договору між сторонами відповідно до заявлених умов і в порядку, передбаченому законом. Проте у даному випадку цього не відбулося.
Презумпція правомірності правочину застосовується лише за умови встановлення факту його вчинення, тоді як у даному випадку позивач не надав належних і допустимих доказів підписання відповідачем кредитного договору в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підтвердження волевиявлення відповідача на укладення такого договору.
Саме по собі посилання на відсутність судового рішення про недійсність або неукладеність договору та твердження про добровільне прийняття відповідачем зобов`язань не може підміняти обов`язок доказування факту укладення кредитного договору, покладений на позивача відповідно до вимог процесуального законодавства. Такий підхід колегія суддів застосовує з урахуванням сталої касаційної практики щодо неприпустимості використання концепції негативного доказу у змагальному судочинстві.
Крім того, суд першої інстанції встановив, що при укладенні кредитного договору кредитодавцем було використано факсимільний підпис.
Відповідно до ч.3 ст.207 ЦК України, використання під час вчинення правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, в якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Проте матеріали справи не містять доказів того, що сторони погодили використання факсимільного підпису при укладенні кредитного договору. Пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) не містить підпису позичальника - ОСОБА_1 , що виключає можливість встановити факт надання ним письмової згоди на застосування аналога власноручного підпису.
Отже, за відсутності доказів дотримання вимог частини третьої статті 207 ЦК України використання факсиміле не підтверджує належного оформлення правочину та не може свідчити про волевиявлення відповідача на його укладення.
Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів прийняття позивачем для використання кредитних коштів.
На підтвердження надання 28.12.2018 відповідачу кредитних коштів у розмірі 10 000,00 грн позивачем надано суду довідку субконто (виписку) (а.с.21).
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відповідно до зазначеної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.
Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.
Проте ні з наданої позивачем довідки субконто (виписки), ні з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідача. Зокрема, зазначена довідка не містить усієї необхідної інформації про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати його як позичальника, а також усіх необхідних реквізитів, зокрема, відсутні номери рахунків кредитора та позичальника, які б свідчили про те, що кредитні кошти були надані первинним кредитором (ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР») та отримані позичальником ( ОСОБА_1 ).
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачем кредиту в розмірі 10 000,00 грн за Кредитним договором №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018.
Довідка субконто (виписка) не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.
Те саме стосується і довідки про розмір простроченої заборгованості (а.с.22), поданої позивачем, оскільки вона створена самим позивачем, є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.
За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачем кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.
Відтак апеляційний суд вважає недоведеним позивачем наявність у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі, зазначеному у довідці про розмір простроченої заборгованості ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР».
Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування відсотків за кредитним договором і факту отримання відповідачем кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги про те, що надана суду довідка субконто (виписка) відображає весь рух коштів відповідача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження та факт користування грошовими коштами.
Щодо доводів про безпідставність висновків суду про недоведеність переходу права вимоги за Договором факторингу №130923-9 від 13.09.2023 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Разом із цим, відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив як мотив відсутність підтвердження повної оплати відступлення права вимоги. Зокрема, суд вказав, що у матеріалах справи відсутні докази надання ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» попередньому кредитору - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» грошових коштів за передачу права вимоги згідно з Договором факторингу №130923-9 від 13 вересня 2023 року, що, на думку суду, свідчить про недоведеність факту переходу права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №28.12.2018-010000558 від 28.12.2018.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, а тому вважає за необхідне змінити мотивувальну частину постанови на підставі ч.4 ст.376 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2023 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено Договір факторингу №130923-9.
У пункті 2.4 Договору факторингу визначено, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами відповідного Акта приймання-передачі Переліку (Додаток №1).
Відповідно до Додатка №1 до Договору факторингу №130923-9 від 13.09.2023 - Акта приймання-передачі Переліку №1 до Договору факторингу №130923-9 від 13.09.2023 - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» передало, а ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» прийняло Перелік №1 прав грошових вимог, за якими здійснюється відступлення згідно з договором.
Крім того, до матеріалів справи долучено Додаток №2 до Договору факторингу №130923-9 від 13.09.2023 - Перелік №1, який представник позивача ідентифікує як витяг із реєстру прав вимоги №1.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідно до умов укладеного Договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора саме з моменту підписання сторонами відповідного Акта приймання-передачі Переліку (Додаток №1), і такий перехід не пов`язаний з оплатою за Договором факторингу, проведення якої відтерміновано на визначений Договором строк.
Встановлений сторонами порядок та строки оплати не впливають на момент переходу права вимоги за кредитним договором. Така конструкція відповідає правовій природі договору відступлення права вимоги (цесії), передбаченого п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, і не свідчить про відсутність у позивача права вимоги, набутого на підставі зазначених договорів, укладених на умовах відстрочення платежу.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та від 08.08.2023 у справі №910/8115/19.
Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, унаслідок чого безпідставно використав як підставу для відмови у задоволенні позову відсутність у позивача права вимоги, у зв`язку з відсутністю оплати за Договором факторингу.
Покликання суду на правові висновки Верховного Суду щодо необхідності встановлення факту оплати за договором факторингу стосувалися інших обставин справ, у яких, на відміну від умов договору факторингу у цій справі, така підстава (оплата на день підписання акта приймання-передачі прав вимоги) прямо була передбачена умовами відповідних договорів. Отже, таке покликання суду першої інстанції є нерелевантним до обставин цієї справи.
Таким чином, відсутність доказів повної оплати за Договором факторингу №130923-9 від 13.09.2023 не може свідчити про неперехід права вимоги та не є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Водночас колегія суддів враховує, що відповідно до статей 512, 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент їх переходу.
Право вимоги, яке є предметом договору факторингу (відступлення), має похідний характер і може перейти лише за умови існування такого права у первісного кредитора на момент його відступлення. Новий кредитор не може набути більше прав, ніж мав первісний кредитор.
Зазначене відповідає усталеним правовим висновкам Верховного Суду, згідно з якими відступлення права вимоги не створює нового зобов`язання, а є заміною кредитора в уже існуючому зобов`язанні; у разі недоведеності існування первісного зобов`язання вимоги нового кредитора задоволенню не підлягають.
У даному випадку встановлено відсутність належних і допустимих доказів укладення кредитного договору та фактичного надання відповідачу кредитних коштів. За таких обставин первісний кредитор не довів наявності у нього дійсного та існуючого права вимоги до відповідача.
Отже, за відсутності доведеного зобов`язання за кредитним договором відсутній і сам предмет відступлення, а тому перехід права вимоги до ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» фактично не відбувся.
Таким чином, хоча відсутність доказів оплати за Договором факторингу №130923-9 від 13.09.2023 не є самостійною підставою для відмови у позові, недоведеність укладення та виконання кредитного договору виключає можливість визнання за позивачем права вимоги до відповідача.
Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню з інших підстав, оскільки позивач не довів факту укладення кредитного договору та передання коштів за ним, а відтак перехід права вимоги не відбувся.
Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови у задоволенні позову, однак у зазначеній частині - з помилкових мотивів, відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови .
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 14 лютого 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 лютого 2026 року.

Головуючий - 
В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова.