ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2280/26 Справа № 206/4516/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Пищиди М.М., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 ,
відповідачі держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подані апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Сухоруков А.О.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У серпні 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури з вимогою про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я в розмірі 1 240 000,00грн.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що 23 липня 2019року СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було внесено відомості до ЄРДР за № 12019040700000731 про кримінальне правопорушення за фактом присвоєння посадовими особами КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР грошових коштів, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 191 КК України.
19 серпня 2020року в рамках даного кримінального провадження позивачеві, як генеральному директору КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР, повідомлено про підозру за ч.3 ст. 191 КК України.
25 серпня 2020року слідчим суддею за поданням слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, підтриманого прокурором,  ОСОБА_1  обрано запобіжний захід – домашній арешт, терміном до 26 жовтня 2020року.
27 серпня 2020року слідчим суддею за поданням слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, підтриманого прокурором, позивача відсторонено від займаної посади – генерального директора КП «Дніпропетровського обласного клінічного лікувально-профілактичного об`єднання «Фтизіатрія» ДОР терміном до 26 жовтня 2020року.
20 листопада 2020року йому в порядку ст. 290 КПК України повідомлено про закінчення досудового слідства та надано матеріали справи для ознайомлення.
Після завершення ознайомлення із матеріалами справи, обвинувальний акт по цій справі прокурором направлено до Самарського районного суду міста Дніпропетровська.
10 червня 2024року Самарський районний суд міста Дніпропетровська на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України виніс вирок, яким виправдав позивача та ще двох інших обвинувачених у цій справі.
Прокурор, не погодившись із вироком суду, подав апеляційну скаргу, яка ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2025року залишена без задоволення, а виправдувальний вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 10 червня 2024року залишено в силі.
Позивач вказував, що досудове і судове слідство, з дня вручення йому підозри і до набрання чинності виправдувальним вироком тривало 54 місяці (з 19 серпня 2020року по 17 лютого 2025року). За цей тривалий період, він ніс моральні страждання, порушився його звичайний уклад життя, з ним перестали спілкуватись його знайомі, він постійно відчував на собі відчужене ставлення оточуючих, які раніше, до вручення підозри, спілкувались з ним звертались за порадами і допомогою, як до лікаря.
В період, коли йому вручили підозру і обрали запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, він балотувався кандидатом в депутати Дніпропетровської обласної ради. Із-за цих обставин він був змушений відмовитись від участі у виборчій компанії.
Крім того, після відсторонення позивача слідчим у 2020році з посади генерального директора, він був змушений звільнитись з посади генерального директора КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР, а в подальшому, вже не міг ніде влаштуватись на роботу за спеціальністю, оскільки тривале, понад чотири роки слідство, було основною перешкодою в цьому.
Оскільки кримінальне провадження стосовно нього не було закінчене і тривало понад чотири роки, то в усіх своїх заявах при працевлаштуванні на роботу, він був вимушений вказувати, що перебуває під слідством по обвинувачуванню в нібито корупційних діях і це було основною перешкодою в прийнятті його на роботу.
Моральні страждання, з урахуванням глибини і їх тривалості, а це майже п`ять років, позивач оцінив у 1 240 000,00грн, що складається із: 20 000,00грн за один місяць перебування під досудовим і судовим слідством (20 000,00грн х 54 міс. = 1 080 000,00грн); 50 000,00грн за один місяць домашнього арешту (50 000,00грн х 2 міс. = 100 000,00грн); 30 000,00грн за один місяць відсторонення від посади (30 000,00грн х 2 міс. = 60 000,00грн).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 246 400,00грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що доведене спричинення позивачу моральної шкоди, завданої унаслідок його незаконного перебування під слідством та судом.
Визначаючи до стягнення розмір відшкодування моральної шкоди суд виснував, що стягненню з Держави на користь позивача підлягає мінімальний розмір компенсації, встановлений законодавством на момент ухвалення рішення, визначений статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, у сумі 1 600,00грн за кожен місяць незаконного перебування під слідством та судом.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
18 листопада 2025року Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позову повністю.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Заявник посилався на те, що судом дії ГУНП незаконними не визнавались, відтак, вважав, що ГУНП діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позаяк мала місце, недостатність доказів зібраних стороною обвинувачення, які б поза розумним сумнівом доводили наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, що не ототожнюється з поняттям «незаконні дії». Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994року № 226/94-ВР передбачено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення у ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Однак, позивач не надав до суду будь-яких доказів оскарження дій органу досудового розслідування та визнання дій останнього незаконними. Розмір розрахунку, вказаний позивачем, не відповідає вимогам чинного законодавства.
Також позивачем не надано суду жодних доказів того, що він був звільнений з посади генерального директора КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» на підставі перебування під досудовим та судовим слідством по кримінальному провадженню № 12019040700000731 від 23 липня 2019року. Відтак, заявник вважав, що наявність моральної шкоди в розмірі 1080 000,00грн позивачем жодним чином не доведена, причинно-наслідковий зв`язок між перебуванням під досудовим і судовим слідством та відсутністю працевлаштування позивача відповідними доказами не підтверджується.
28 листопада 2025року  ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позовних вимог, стягнувши з держави Україна на користь позивача моральну шкоду в розмірі 608 000,00грн.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду в розмірі 1 600,00грн, не підлягає застосуванню під час вирішення спору у цій справі.
Заявник зазначав, що Закон № 266/94-ВР є спеціальним законом, а саме його норми регулюють порядок та умови визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. При цьому зазначеним Законом не передбачено можливості встановлення Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, яка застосовується виключно як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.
Позивач наголошував, що він незаконно перебував під слідством і судом з  19 серпня 2020року по 17 лютого 2025року, тобто 54 місяці. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 8 000,00грн.
Таким чином, на думку заявника, мінімальний гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди на момент подання позову та ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі – 432 000,00грн (8 000,00грн х 54 місяці).
Водночас заявник зазначав, що визначений законом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним, гарантованим державою. Водночас суд за наявності належного мотивування не обмежений у можливості визначити більший розмір компенсації, оскільки закон не встановлює граничного (максимального) розміру відшкодування моральної шкоди.
Однак суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди без дотримання засад верховенства права, а також вимог розумності, виваженості та справедливості, оскільки не з`ясував у повному обсязі доводи позивача як щодо обставин завдання моральної шкоди, так і щодо обґрунтування її розміру.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, Дніпропетровська обласна прокуратура заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції
19 листопада 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду витребувано з Самарського районного суду міста Дніпра цивільну справу; та 19 лютого 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2026року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 березня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року.
30 березня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 11?? год 14 квітня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
23 липня 2019року на адресу Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшли матеріали з Управління захисту економіки в Дніпропетровській області про те, що службові особи КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровськлї обласної ради» за попередньою змовою привласнюють бюджетні кошти. Відомості за даним фактом 23 липня 2019року внесені до ЄРДР за № 12019040700000731, правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч.3 ст. 191 КК України /а.с.120 том І/.
13 лютого 2020року постановою виконувача обов`язків прокурора Дніпропетровської області Соскова Р.М. доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019040700000731 від 23 липня 2019року за ч.3 ст. 191 КК України слідчому відділенню Індустріального відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в області /а.с.121-122 том І/.
20 серпня 2020року в рамках кримінального провадження № 12019040700000731 директору КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР – Бордюгу К.Д. було повідомлено про підозру за ч.3 ст. 191 КК України /а.с.123-128 том І/.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 серпня 2020року (справа № 202/5044/20, провадження № 1-кс/202/5992/2020) застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період з 22:00 по 06:00 годину строком до 23 жовтня 2020року /а.с.129-133 том І/.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 серпня 2020року (справа № 202/5044/20, провадження № 1-кс/202/6053/2020) відсторонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України, від посади генерального директора КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради строком до 26 жовтня 2020року /а.с.134-138 том І/.
12 листопада 2020року підозрюваному ОСОБА_1 заступником начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Кравцовим Г.С. повідомлено про завершення досудового розслідування /а.с.139 том І/.
Постановою заступника начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Кравцова Г.С. від 20 листопада 2020року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019040700000731 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч.4 ст. 191 КК України відновлено у зв`язку з потребою в проведенні слідчих дій /а.с.140-144 том І/.
20 листопада 2020року, відповідно до повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, ОСОБА_1 було повідомлено про підозру за частина 3 та 4 ст. 191 КК України /а.с.145-156 том І/.
03 лютого 2021року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12019040700000731, відомості про яке 23 липня 2020року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч.4 ст. 191 КК України відносно, зокрема ОСОБА_1 . Обвинувальний акт направлено для розгляду до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська /а.с.157-189 том І/.
Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 12 травня 2021року у задоволенні клопотання адвоката Снігур А.С. про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК України відмовлено. У задоволенні клопотання адвоката Бедлецької С.О. про повернення обвинувального акту прокурору відмовлено. Відмовлено у задоволенні заявлених адвокатами Ульяненко А.А. та ОСОБА_2 під час підготовчого засідання клопотань про закриття кримінального провадження. Кримінальне провадження № 120190400700000731 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч.4 ст. 191 КК України призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні /а.с.190-192 том І/.
Прокурорами Лівобережної окружної прокуратури міста неодноразово змінювався обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні, а саме 30 червня 2021року, 06 серпня 2021року та 27 грудня 2023року /а.с.193-195 том І/.
Вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 10 червня 2024року (справа № 202/910/21, провадження № 1-кп/206/9/24) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення /а.с.196-200 том І/.
Не погодившись із вищезазначеним вироком, 09 квітня 2024року до суду надійшла апеляційна скарга прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра /а.с.201-206 том І/.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2025року апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення. Вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 10 червня 2024року у кримінальному провадженні № 12019040700000731 від 23 липня 2020року залишено без змін /а.с.7-26а том І/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційних скарг та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У своїх висновках про часткове задоволення позову суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що відповідно до положень статті 1176 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та Закону України від 01 грудня 1994року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі – Закон № 266/94-ВР) ОСОБА_1  має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому унаслідок незаконного перебування під слідством та судом.
При визначенні розміру моральної шкоди суд виснував, що розмір такої шкоди підлягає визначенню з урахуванням розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00грн, передбаченої статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025рік», за кожен місяць перебування під слідством і судом, у цьому випадку починаючи з 20 серпня 2020року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 17 лютого 2025року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком суду).
З урахуванням конкретних фактичних обставин справи, а також принципів розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 1 080 000,00грн є завищеними та необґрунтованими. Водночас суд визнав, що достатньою та справедливою сатисфакцією, гарантованою державою, є відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі, обчисленому відповідно до вимог закону – 86 400,00грн (1600,00грн х 54 місяці). Щодо інших сум, суд погодився з розрахунком позивача та вважав за необхідне стягнути 100 000,00грн за 2 місяці домашнього арешту та 60000,00грн за 2 місяці відсторонення від посади.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській областіслід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід задовольнити частково так як судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 266/94-ВР.
У статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі моральна шкода.
У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У Рішенні від 27 жовтня 1999року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 Конституційний Суд України зазначив, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) притягнення до кримінальної відповідальності – стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
Згідно з частинами першою–четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.
Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22) зазначив, що Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який містить підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21). Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Суди встановили, що кримінальне переслідування позивача припинено з реабілітуючих підстав, оскільки її вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 КК України, не була доведена у встановленому законом порядку, про що свідчить постановлений щодо неї виправдувальний вирок суду.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, дійшла висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має керуватися таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2022року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 09 листопада 2022року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) зробив такі висновки: «Статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили.
За обставинами цієї справи ОСОБА_1 перебував під слідством та судом із 20 серпня 2020року(дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 17 лютого 2025року(дата постановлення апеляційним судом ухвали про залишення виправдувального вироку без змін), тобто 54 місяці.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі встановлено на рівні 7 100,00грн, а з 01 квітня 2025 року – 8 000,00грн. Водночас визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00грн.
У постанові від 15 січня 2026року у справі № 607/24623/24 (провадження № 61-13114св25) Верховний Суд зазначив, що Закон № 266/94-ВР є спеціальним законом і саме його норми регулюють порядок і умови визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00грн не підлягає застосуванню під час вирішення спору.
Такий правовий висновок щодо неможливості застосування спеціальної розрахункової величини, визначеної Законом про Державний бюджет України, для обчислення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та органів досудового розслідування, узгоджується також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025року у справі № 524/6017/22, від 12 лютого 2025року у справі № 753/75/23, від 27 лютого 2025року у справі № 161/20724/23, від 09 квітня 2025року у справі № 757/1549/21, від 18 лютого 2026року у справі № 554/2052/22.
Аналіз релевантної правозастосовної практики щодо розгляду справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом дає підстави для висновку, що Верховний Суд неодноразово роз`яснював необхідність застосування мінімальної заробітної плати, чинної на час розгляду справи, тобто виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент ухвалення судом відповідного рішення.
Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024року у справі № 490/7139/23, від 19 грудня 2024року у справі № 488/2561/21, від 05 листопада 2025року у справі № 161/12059/24 та інших.
За таких умов у цій справі належить виходити з розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», який був чинним на момент ухвалення судом першої інстанції рішення від 31 жовтня 2025року.
Однак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті спору у жовтні 2025року, помилково застосував для розрахунку відшкодування моральної шкоди розрахункову величину для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00грн, передбачену статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом.
Водночас станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення – 31 жовтня 2025року– мінімальна заробітна плата становила 8 000,00грн, і саме цим розміром суд мав керуватися під час визначення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди.
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за цим законом.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення компенсації моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Отже, з урахуванням строку перебування позивача під слідством та судом (54 місяці) і мінімального місячного розміру заробітної плати, встановленого на момент ухвалення рішення судом першої інстанції відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 432 000,00грн, що обчислюється як сума (8000,00грн х 54 місяці).
Щодо інших сум, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача 100 000,00грн за 2 місяці домашнього арешту та 60 000,00грн за 2 місяці відсторонення від посади.
З огляду на обставини справи, зокрема глибину та тривалість душевних страждань позивача, доведеність вимушених змін у його житті, а також керуючись засадами розумності, пропорційності та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку, що моральна шкода у цій справі підлягає відшкодуванню в розмірі 592 000,00грн(432 000,00 + 100 000,00 + 60 000,00), який є достатнім для компенсації негативних наслідків немайнового характеру та відповідає принципу верховенства права.
Апеляційний суд ураховує доводи позивача щодо тривалості його перебування під слідством і судом, заподіяння істотних моральних страждань, негативного впливу на професійну діяльність, підриву авторитету та ділової репутації, формування негативного ставлення з боку суспільства, а також суттєвих змін звичного ритму життя.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд також керується тим, що така компенсація має бути не більшою, ніж це необхідно для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та не повинна призводити до її безпідставного збагачення.
За таких обставин установлений апеляційним судом розмір відшкодування моральної шкоди є більшим за гарантований законом мінімум, проте достатнім для справедливої компенсації завданих немайнових втрат, не порушує баланс інтересів сторін і відповідає принципам верховенства права.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській областіпро те, що позивач мав довести наявність причинно-наслідкового зв`язку з між протиправними діями/бездіяльності працівників органів досудового розслідування та наявністю негативних наслідків для нього, – апеляційний суд відхиляє, оскільки за змістом положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підставою для відшкодування моральної шкоди є перебування під слідством та судом особи, факт невинуватості якої встановлено в зв`язку з ухваленням виправдувального вироку або закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав. При цьому згідно з усталеною практикою суду касаційної інстанції ухвалення окремого судового рішення про визнання дій працівників органів досудового розслідування неправомірними не вимагається.
Як уже зазначалося, ухвалення виправдувального вироку щодо фізичної особи є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, тому у цій справі не потребується додаткового доведення незаконних дій ГУНП в Дніпропетровськійобласті, до структурних підрозділів якого входять органи досудового розслідування у кримінальній справі позивача.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській областіпро неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для зміни оскаржуваного судового рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин з урахуванням установлених у справі фактичних обставин.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на те, що обставини справи судом першої інстанції встановлені повно, однак допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, – підлягає зміні, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 246 400,00грн до 592 000,00грн. У решті рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року слід залишити без змін.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, – змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 246 400,00грндо 592 000,00грн.
У решті рішення Самарського районного суду міста Дніпра від 31 жовтня 2025року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 квітня 2026року.

Судді: