ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" лютого 2026 р. Справа№ 910/4012/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ткаченка Б.О.
суддів: Суліма В.В. 
Гаврилюка О.М. 

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 26.02.2026:
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025
у справі № 910/4012/25 (суддя - Спичак О.М.)
за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
до Держави в особі:
1) Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 
2) Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_1 
про стягнення 556 033,04 грн
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог
31.03.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (надалі також - позивач, АМПУ, скаржник) з вимогами до Держави України в особі Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі також - відповідач-1, ВДВС) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (надалі також - відповідач-2, Головне управління) про відшкодування 556 033,04 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб відповідача 1 з нього було безпідставно стягнуто кошти у сумі 556033,04 грн.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/4012/25 у задоволенні позову відмовлено.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що повернення таких коштів повинно відбуватись не з державного бюджету, а від особи, яка без достатньої правової підстави їх отримала та зберігає.
За висновками суду першої інстанції, наведені обставини свідчать про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", заявлених до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, що є підставою для відмови у позові.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/4012/25 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що аме внаслідок неправомірних дій посадових осіб відповідача-1 з нього було безпідставно стягнуто кошти у сумі 556 033,04 грн.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційні скарги
У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги на рішення, відповідач-2 у своєму відзиві, наданому до суду 25.07.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.
Відповідач-2 звертає увагу щодо невідворотності, яка у даній справі відсутня, оскільки позивач не позбавлений права звернутися з окремим позовом до особи у володінні якої перебувають безпідставно отримані кошти. Тому, стягнення з Державного бюджету України 556 033,04 гривень, які в подальшому були перераховані стягувачу, не може вважатися ні збитками, ні шкодою в розумінні положень ст. 22 та 1173 ЦКУ.
04.08.2025 через відділ документального забзепечення від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, узагальнені доводи якої зводяться до того, що в даному випадку існують всі законні підстави щодо відшкодування шкоди в повному обсязі стратегічному державному підприємству.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 
Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" у судовій справі № 910/4012/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Кропивна Л.В., судді: Руденко М.А., Барсук М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/4012/25 та розгляд апеляційної скарги призначено на 01.10.2025.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 03.10.2025 суддю Північного апеляційного господарського суду Кропивну Л.В. тимчасово відсторонено.
09.10.2025 згідно з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/4012/25 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 прийнято справу №910/4012/25 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. Розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.05.2022 у справі №927/1022/21 призначено на 11.12.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 продовжено строк розгляду апеляційної скарги. Відкладено розгляд справи №910/4012/25 на 22.01.2026.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026, у зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного розподілу справи між суддями від 21.01.2026, для розгляду справи №910/4012/25 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Б.О.- головуючий суддя, судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 прийнято справу №910/4012/25 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В. Розгляд апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/4012/25 призначено на 26.02.2026.
Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 26.02.2026 з`явився представник позивача, який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Інші учасники апеляційного провадження у судове засідання 26.02.2026 не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстацнії та перевірено колегією суддів, 12.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Міністерства інфраструктури України (надалі відповідач 1), Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (надалі відповідач 2) про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №127/10201/20).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.10.2021, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11.01.2022 у справі №127/10201/20, відмовлено у позові ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №127/10201/20 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.10.2021 та постанову Вінницького апеляційного суду від 11.01.2022 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Одеського морського порту) з 09 жовтня 2019 року; стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2851451,52 грн без вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 09 жовтня 2019 року по 22 березня 2023 року.
У подальшому постановою від 18.05.2023 ВП НОМЕР_1 про арешт коштів боржника старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомоном А.А. при примусовому виконанні виконавчого листа №127/10201/20, виданого 26.04.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника та належать боржнику - Державному підприємству "Адміністрація морських портів України".
Починаючи з 18.05.2023 з рахунків Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на підставі постанови ВП НОМЕР_1 від 18.05.2023 банками, в яких були відкриті рахунки Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", примусово було проведене списання коштів на загальну суму 3136846,67грн. (в тому числі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 2851451,52 грн, виконавчий збір у розмірі 285145,15 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 250,00 грн).
01.06.2023 державним виконавцем було повернуто на рахунок ДП "АМПУ" суму 556033,04 грн, що дорівнює сумі податків та зборів, які підлягають утриманню роботодавцем - ДП "АМПУ" із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
02.06.2023 позивачем відповідно до вимог законодавства було сплачено 513261,27 грн податку на доходи фізичних осіб та 42771,77 грн військового збору із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
31.05.2023 старшим державним виконавцем Салеомоном А.А. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження", тобто у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Пунктом 2 зазначеною Постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
У подальшому ДП "АМПУ" заявою від 07.08.2023 надало докази виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2023 у справі №127/10201/20, згідно з якими ДП "АМПУ" було сплачено 42771,77 грн військового збору та 513261,27 грн ПДФО. ДП "АМПУ" просило закінчити виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2023 по справі № 127/10201/20 у зв`язку з фактичним виконанням.
Проте, 09.08.2023 позивачу стало відомо про арешт коштів за вимогою старшого державного виконавця в межах суми 556033,04 грн з метою їх стягнення в межах виконавчого провадження НОМЕР_1. Начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нідченком Д.Є. постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження Києві від 18.07.2023 ВП№71846220 визнано дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. при здійсненні виконавчого провадження № НОМЕР_1 такими, що вчинені з порушенням вимог п. 1 ч. 2 ст. 18, п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (щодо передчасного застосування даної норми), постановлено скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. від 31.05.2023 про закінчення виконавчого провадження.
Також постановою про скасування процесуального документу від 18.07.2023 головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31.05.2023.
Крім того, постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. від 09.08.2023 накладено арешт на грошові кошти ДП "АМПУ". Підставою винесення зазначених постанов є неповне виконання виконавчого документа, а саме "не сплатою боржником заборгованості згідно виконавчого документа". Як наслідок з рахунку ДП "АМПУ" списано суму 556033,04 грн.
10.08.2023 з рахунку Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" були списані грошові кошти розміром 556033,04 грн, що підтверджується платіжною інструкцією НОМЕР_1 від 10.08.2023.
Вказані вище рішення державних виконавців були оскаржені Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" шляхом подання скарги на дії ДВС в межах справи №127/10201/20.
Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2024, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16.07.2024 у справі №127/10201/20, скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було задоволено частково; визнано незаконними дії начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби y м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нідченко Д.Є. з прийняття постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження від 18.07.2023 ВП№71846220; скасовано постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нідченка Д.Є. про результати перевірки законності виконавчого провадження від 18.07.2023 ВП НОМЕР_1; визнано незаконними дії головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. з прийняття постанови головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС y м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. від 18.07.2023 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1; скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. від 18.07.2023 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1; визнано незаконними дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. з прийняття постанови старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) Салеомоном А.А від 09.08.2023 про арешт коштів боржника - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".
Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказує на те, що йому не були повернуті грошові кошти у сумі 556 033,04 грн ані виконавчою службою, ані ОСОБА_1., який безпідставно їх отримав, у зв`язку з чим, посилаючись на норми ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, просить стягнути вказану суму грошових коштів з державного бюджету України.
Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.
Відповідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.
Тобто, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Стаття 1173 Цивільного кодексу України є спеціальною для врегулювання шкоди, тобто у ній передбачені особливості відшкодування шкоди, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, особливим є суб`єктний склад завдавачів шкоди - ними є органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим чи органи місцевого самоврядування. Також особливістю регулювання правовідносин за статтею 1173 Цивільного кодексу України є завдання шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
На відміну від загальної норми - статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.
У постанові Верховного Суду від 19.08.2021 у справі №922/2750/20 зазначено, що для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.
Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
При цьому причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.
За таких обставин саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, зокрема, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку статті 1173 Цивільного кодексу України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.
Як вбачається з матеріалів справи, спір у справі виник у зв`язку з тим, що з рахунку позивача були додатково списані та перераховані на користь ОСОБА_1 (третя особа) грошові кошти у сумі 556 033,04 грн, що є розрахованою сумою податків та зборів, які вже були сплачені позивачем до державного бюджету у зв`язку із виплатою третій особі заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Отже, позивач 1) сплатив суму податків та зборів розміром 556 033,04 грн до Державного бюджету України та 2) з нього повторно було списано вказану суму коштів та перераховано її третій особі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2022 року у справі №607/2699/17 досліджувалося питання щодо обрахування сум, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу та зроблено висновок, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі №523/14396/19, від 16.11.2020 у справі №607/3509/17, від 25.03.2021 у справі №185/2109/18-ц, від 03.11.2021 у справі №645/2856/18, від 23.12.2021 у справі №607/1429/17.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавленця волі.
Тобто за висновками Верховного Суду, податки і збори із заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженого за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 (провадження № 11-43заі21) вказано, що:
"Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).
Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19".
Також, у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника та зазначив, що:
"суд під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладається на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків".
З наведеного слідує, що особа, на користь якої за рішенням суду підлягає виплата середній заробіток за період вимушеного прогулу, не має права отримати такий дохід без відрахування до бюджету відповідних податків.
Однак, з матеріалів даної справи вбачається, що ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" отримав всю суму, присуджену постановою Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №127/10201/20 (2 851 451,52 грн) без вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 09 жовтня 2019 року по 22 березня 2023 року - 556033,04 грн.
Отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 556 033,04 грн є безпідставним (та як це є сумою податків, що підлягають сплаті до державного бюджету) та відбулось за рахунок позивача - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (роботодавця, який вже сплатив вказану суму податку до держбюджету).
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що повернення таких коштів повинно відбуватись не з державного бюджету, а від особи, яка без достатньої правової підстави їх отримала та зберігає.
Проте, колегія суддів вважає дані висновки передчасними з огляду на таке.
Як зазначалось колегією суддів вище, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, від 07.05.2024 по справі № 127/10201/20, встановлено, що в порушення п. 164.6 ст. 164, 14.1.54 п. 14.1 ст. 14, «а» підп. 164.2.14 п.164.2 ст. 164, підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, постанов Верховного суду від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі №523/14396/19, від 16.11.2020 у справі №607/3509/17, від 25.03.2021 у справі № 185/2109/18-ц, від 03.11.2021 у справі №645/2856/18, від 23.12.2021 у справі №607/1429/17. від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19 (провадження № 11-43заі21), 18.07.2018 року у справі № 3 59/10023/16- ц, від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19» незаконними діями посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) неправомірно стягнута з Адміністрації сума 5 5 6 03 3,04 грн та через такі дії нанесена шкода Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в розмірі 556 033,04 грн підлягає відшкодуванню в повному обсязі. 
Відшкодування шкоди за таких обставин регулюється ст.ст.1173, 1174 ЦК України.
За висновками суду у справі №127/10201/20, у даному випадку між боржником, стягувачем і державним виконавцем виник спір щодо коштів, які неправомірно стягнуті за виконавчим провадженням внаслідок незаконних дій державних виконавців, який підлягає вирішенню судом в позовному провадженні. За таких обставин, у суду в межах справи №127/10201/20 відсутні будь-які підстави для зобов`язання державного виконавця повернути стягнуті суми, оскільки відсутній правовий механізм щодо порядку повернення таких коштів саме в межах розгляду судом скарги на дії та рішення державного виконавця. Отже, спір про повернення нанесеної шкоди Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в розмірі 556 033,04 грн підлягає вирішенню в окремому позовному провадженні, що і зумовило подання Адміністрацією позову у справі № 910/4012/25.
Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням вищевказаної ухвали, законною є постанова від 31.05.2023 старшого державного виконавця Салеомона А.А. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Пунктом 2 зазначеною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
У контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що на сьогоднішній день сума в розмірі 556 033,04 грн не повернута Адміністрації ані державним виконавцем/з бюджету, ані ОСОБА_1. Тобто завдана шкода не відшкодована.
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Суд апеляційної інстанції звертає особливу увагу на те, що підставою для подання АМПУ позову у справі № 910/4012/25 стало недотримання державним виконавцем саме порядку здійснення виконавчих дій. Такі дії деражавного виконавця визнані незаконними відповідно до судового рішення, що набрало законної сили.
Отже, з урахуванням норм ЦК України та судового рішення у справі №127/10201/20, існують всі необхідні, відповідно до вимог законодавства, елементи (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою та вина заподіювана шкоди) для відшкодування шкоди.
ДП «АМПУ» є стратегічним державним підприємством транспортної галузі України, яке створено та здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про морські порти України» № 4709-VI від 17.05.2012.
Відповідно до п. 1.1 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 17 травня 2013 року № 301 (зі змінами), (далі - Статут), ДП «АМПУ» є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 березня 2013 року № 133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.
На підставі вищевикладеного, існують всі законні підстави щодо відшкодування завданої шкоди в повному обсязі стратегічному державному підприємству в розмірі 556 033,04 грн, що не було враховано судом першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що судовим рішенням по справі №127/10201/20 від 07.05.2024 визнано незаконними саме дії посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Тобто, встановлена вина, неправомірна поведінка, факт та розмір нанесеної шкоди Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в сумі 556 033,04 грн., встановлений причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, яка підлягає відшкодуванню в повному обсязі.
Таким чином, встановлено та доведено, що позивач на виконання судової вищезазначеної судової практики сплатив суму податків та зборів розміром 556 033,04 грн до Державного бюджету України та з нього незаконно повторно було списано вказану суму коштів та перераховано її третій особі, відсутня вина позивача в цьому, таке сталося через незаконні дії відповідача-1. Однак, дані факти помилково не враховано при прийнятті рішення, тобто висновки, викладені у рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи.
Колегія суддів також вважає необгрунтованими та передчасними висновки суду, що « …зважаючи на характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що визначені позивачем відповідачі у даній справі не є особами, за рахунок яких позивач має право задовольнити свої вимоги - повернути грошові кошти у сумі 556033,04 грн.
Крім того, повернення таких коштів повинно відбуватись не з державного бюджету, а від особи, яка без достатньої правової підстави їх отримала та зберігає.»
При цьому суд першої інстанції зазначає, що повернення коштів підлягає з особи, яка без достатньої правової підстави їх отримала на підставі саме ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Проте, суд першої інстанції не врахував, що позивач грунтує свої позовні вимоги на підставі ст. 1173, ст. 1174 Цивільного кодексу, відповідачем виступає безпосередній заподіювач шкоди. Перерахування в подальшому коштів відповідачем-1 третій особі не звільняє відповідача-1 від відповідальності, передбаченої ст.ст. 1173,1174 ЦК України за його власні дії.
Фактично судом першої інстанції покладено на потерпілу сторону (АМПУ) тягар стягнення коштів з особи, яка безпідставно іх отримала внаслідок незаконних дій ВДВС, у той час як АМПУ звернулось з даним позовом саме за стягненням на пісдтаві ст. 1173, ст. 1174 Цивільного кодексу.
Отже, виходячи з підстав та предмету заявленого позову у справі № 910/4012/25, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають до повного задоволення.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про повне задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/4012/25 - задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/4012/25 - скасувати.
3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, пр. Берестейський, 14, код ЄДРПОУ 38727770) в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (65026, м. Одеса, Митна пл. 1, код ЄДРПОУ 38728457) 556 033 (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч тридцять три) грн. 04 коп. 
4. Стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110, код ЄДРПОУ 34967593) в дохід Державного бюджету України 8340 (вісім тисяч триста сорок) грн. 50 коп. судового збору за подання позову та 12 510 (дванадцять тисяч п`ятсот десять) грн. 75 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
6. Матеріали справи №910/4012/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено 13.03.2026.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко 

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк