КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 757/53273/19-ц Головуючий у суді першої інстанції - Остапчук Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/8307/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, відповідно до якого просила суд: визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 нежитлові приміщення № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 93222880000; поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_1 , а саме: визнати за нею право власності на одну другу ідеальну частку нежитлових приміщень № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А), загальною площею (кв. м.): 93,7 що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 93222880000, залишивши за відповідачем право власності на одну другу ідеальну частку нежитлових приміщень № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А), загальною площею (кв. м.): 93.7 що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 93222880000 та припинити право спільної сумісної власності її та ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 93222880000. 
Позов обґрунтовувала тим, що з 02 червня 2003 року вона із відповідачем перебувала у шлюбі. У період шлюбу було набуте майно за спільні кошти, а саме нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень №55) (в літ. А) загальною площею 93,7 кв. м за адресою АДРЕСА_1 .
Вказане нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності та зареєстроване за відповідачем, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згоду на отримання грошової компенсації за свою частку у праві спільної сумісної власності на майно не надавала.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А), загальною площею (кв. м.): 93,7 що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 93222880000. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А), загальною площею (кв. м.): 93.7 що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 93222880000.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.
Крім того, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи. Так, постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 757/46888/19 встановлено, що шлюбно-сімейні відносини ним та позивачем припинились у січні 2013 року, спірне майно було ним набуте у червні 2013 року, тому районний суд дійшов помилкового висновку щодо правового режиму спірного майна. Разом з тим, таке майно було придбано за кошти його батьків.
Зазначає, що реконструкція (добудова) нежитлових приміщень була здійснена ним після припинення спільного проживання сторін, за рахунок його особистих коштів та без участі позивачки, внаслідок чого площа об`єкта суттєво збільшилась.
Однак зазначені обставини судом не встановлені та належним чином не оцінені, що призвело до безпідставного поширення режиму спільної сумісної власності на весь об`єкт нерухомості.
10 березня 2026 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, відповідно до якого вказує, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у справі № 757/40657/21-ц позов ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, нажитого під час шлюбу, - залишено без задоволення.
Доказів на придбання спірного майна за рахунок відповідача або його батьків суду надано не було.
Вказує, що відповідач надає до суду недостовірні відомості про місце його проживання за кордоном.
Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.
При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1  підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
При апеляційному розгляді справи ОСОБА_2 заперечувала щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що з 02 червня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року розірвано шлюб. При цьому, у рішенні суду встановлено, що ОСОБА_1 не довів, що укладений з ОСОБА_2 шлюб є фіктивним, тому суд відмовив в задоволенні його зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року доповнено мотивувальну частину рішення висновком суду про те, що шлюбно-сімейні відносини сторін припинено у січні 2013 року.( а.с. 226-233 т. 1)
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року відмовлено в позові ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 .
11 грудня 2012 року між ОСОБА_1 (як покупцем) та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (як продавцем) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сліпченко А. В., зареєстрований в реєстрі № 3119.
У пункті 4.5 договору зазначено, що покупець (позивач) перебуває у зареєстрованому шлюбі. Договір посвідчений за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , викладеній у заяві, зміст якої доведено до відома продавця до підписання цього договору.
Згідно пункту 2.1 договору вартість нежитлових приміщень становила 747369 грн, яка була належним чином сплачена, що підтверджується довідкою, виданою ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» від 26 грудня 2012 року № Ф/РН/1169.
Таким чином, судом встановлено, що нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 придбані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що спірне нежитлового приміщення є його особистою приватною власністю.
Вирішуючи вказаний спір суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частку не нежитлового приміщення, оскільки при розгляді справи було встановлено, що нежитлове приміщення придбані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, таким чином суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
У справі, яка переглядається апеляційним судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)).
Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правомірно вважав, що судове рішення у справі № 757/40657/21-ц має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, вказаним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю вищевказаних нежитлових приміщень.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наданим договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 11 грудня 2012 року, що укладений між АТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 (а.с. 57 - 64 т.1.)
Судом також встановлено, що у пункті 4.5 вказаного договору зазначено, що покупець перебуває у зареєстрованому шлюбі. Договір посвідчений за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , викладеній у заяві, зміст якої доведено до відома продавця до підписання цього договору. (а.с. 59 т.1). 
25 грудня 2012 року між ПАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 підписано Акт прийому-передачі нежитлових приміщень, за умовами якого на виконання договору виконавець передав, а замовник прийняв нежитлове приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А).
Як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 червня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта ОСОБА_1 про те, що спірне майно було ним набуте після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі №757/46888/19, яким встановлено, що з січня 2013 року сторони шлюбні відносини не підтримують з січня 2013 року, виходячи з наступного.
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок про те, що преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі №757/46888/19-ц доповнено мотивувальну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року висновком суду про те, що шлюбно - сімейні відносити сторін припинено у січні 2013 року.
Мотивувальна частина вказаного судового рішення не містить встановлених судом обставин про те, що з січня 2013 року сторони разом не проживають.
Зазначення в описовій частині рішення стислого викладу позиції (обставин) не є преюдицією, тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині безпідставні та не заслуговують на увагу.
Відтак посилання про те, що реконструкція (добудова) нежитлових приміщень була здійснена після припинення спільного проживання сторін, за рахунок особистих коштів та без участі позивачки, внаслідок чого площа об`єкта суттєво збільшилась, колегія суддів апеляційного суду також не може визнати обґрунтованим, з огляду на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у визнанні особистою власністю майна, нажитого під час шлюбу. При цьому із тексту вище вказаного рішення вбачається, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі щодо всього обсягу нерухомого майна - № 1 по № 4 (група приміщень № 55) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 , а не на якусь його окрему частину/площу (а.с. 38-44 т.2). 
За таких обставин колегія суддів не вбачає обставин за якими обсяг набутого за вищевказаним правочином спірного майна - загальна площа 51,9 кв.м. та зареєстрований об`єкт в ДРРПНМ - 93,7 кв.м., може бути судом при вирішенні вказаного спору змінений. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки її доводи не спростовують правильності рішення суду по суті спору.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв