ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 333/1090/24
провадження № 61-10036св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ), 
третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

за касаційною скаргою  НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ) на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року у складі судді Михайлової А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Кочеткової І. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь на відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19:15 год старший солдат ОСОБА_2 , військовослужбовець НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ) (далі - ВЧ № НОМЕР_2 ), керуючи автомобілем «Kia Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), із встановленими на ній реєстраційними номерами, які не належать вказаному транспортному засобу, - НОМЕР_4 , здійснював рух проїзною частиною просп. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Сергія Серікова в напрямку вул. Академіка Амосова, зі швидкістю 80 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.

В цей же час пішохід ОСОБА_3 перетинала проїзну частину просп. Соборного зліва направо в напрямку руху автомобіля «КІА SORENTO» під керуванням водія ОСОБА_2 .

Під час руху в районі будинку № 20 на просп. Соборному водій ОСОБА_2 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_3 та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів для дотримання дозволеного швидкісного режиму та зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на ОСОБА_3 на пішохідному переході.

Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, зі змінами та доповненнями (далі - ПДР).

Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги на місці події. Так, смерть ОСОБА_3 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, що виразилося закритою тупою травмою тулуба, з ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку.

Позивач є матір`ю загиблої внаслідок цієї ДТП ОСОБА_3 , і зважаючи на втрату доньки, смерть якої настала внаслідок грубого порушення водієм ОСОБА_2 ПДР, враховуючи глибину і тривалість моральних страждань, суттєвих незворотних негативних змін, які виникли в їх житті, позивачка визначила розмір моральних страждань в сумі 1 000 000,00 грн.

Оскільки шкоду завдано в результаті ДТП з вини військовослужбовця ВЧ № НОМЕР_5 під час виконання ним службових обов`язків, то така шкода підлягає стягненню з відповідача.

У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Комунарський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 02 квітня 2025 року позов задовольнив частково. Стягнув з ВЧ № НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував обсяг моральних страждань ОСОБА_1 , порушення її звичайного способу життя, тяжкість вимушених змін у життєвих обставинах, які унеможливлюють ведення повноцінного способу життя у зв`язку із втратою близької людини, невідворотних наслідків загибелі її доньки. Виходячи з принципу розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що глибині душевних страждань позивачки відповідатиме сума компенсації моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Запорізький апеляційний суд постановою від 24 червня 2025 року апеляційні скарги ВЧ № НОМЕР_2 та представника ОСОБА_1 - адвоката Бахмута М. С. залишив без задоволення. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У серпні 2025 року ВЧ № НОМЕР_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутої моральної шкоди до 200 000,00 грн.

Підставою касаційного оскарження зазначено те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі № 185/7415/22, від 24 січня 2023 року у справі № 343/195/20. 

Зокрема, касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі № 185/7415/22, яка є аналогічною за обставинами, цієї справи, у якій суд дійшов висновку, що, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, характер, глибину і обсяг фізичних, емоційних, психологічних та душевних страждань, спричинених втратою близької людини, непоправних наслідків у вигляді загибелі потерпілого, а також виходячи із засад розумності і справедливості суд вважав, що сума в розмірі 200 000,00 грн, стягнута з військової частини в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, буде достатньою сатисфакцією.

Також суди не врахували відшкодовану ОСОБА_2 у добровільному порядку моральну шкоду в розмірі 210 000,00 грн, а тому є підстави для зменшення розміру моральної шкоди на суму, яка добровільно відшкодована ОСОБА_2 .. 

Крім того, стягнення з відповідача перевищеної суми компенсації, може негативно вплинути на спроможність бойового підрозділу вчасно забезпечувати особовий склад необхідною технікою та обладнанням.

У вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бахмут М. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними й обґрунтованими. 

У жовтні 2025 року ВЧ № НОМЕР_2 подала відповідь на відзив на касаційну скаргу. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

10 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом командира ВЧ № НОМЕР_2 від 01 червня 2022 року № 96 о/с, старший солдат ОСОБА_2 , призначений на посаду техніка-водія відділу матеріально-технічного забезпечення (далі - МТЗ), вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків, і на момент вчинення кримінального правопорушення обіймав вказану посаду.

Згідно з наказом НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби від 02 лютого 2023 року № 79-АГ «Про введення транспортних засобів в експлуатацію» транспортному засобу «Kia Sorento», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_6 , присвоєно номерний знак - НОМЕР_7 та закріплено його за інспектором прикордонної служби 1 категорії - водієм штаб-сержантом ОСОБА_4 , допущено до керування техніка-водія відділення МТЗ відділу МТЗ старшого солдата ОСОБА_2 .

Відповідно до технічного талона Державної прикордонної служби серії НОМЕР_8 , автомобіль «Kia Sorento», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_6 , присвоєно номерний знак НОМЕР_7 , належить ВЧ № НОМЕР_5 .

01 березня 2023 року о 19,15 год ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Kia Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на чорному фоні), із встановленими на ньому номерами, які не належать вказаному транспортному засобу, - НОМЕР_4 , здійснював рух проїзною частиною просп. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Сергія Серікова в напрямку вул. Академіка Амосова, зі швидкістю 80 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.

В цей же час, пішохід ОСОБА_3 перетинала проїзну частину просп. Соборного, зліва направо у напрямку руху автомобіля «Kia Sorento» під керуванням водія ОСОБА_2 .

Під час руху в районі будинку АДРЕСА_1 водій ОСОБА_2 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_3 та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів для дотримання дозволеного швидкісного режиму та зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на ОСОБА_3 на пішохідному переході.

Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив вимоги пунктів 2.9. в), 12.4., 12.9. б), 18.1. ПДР, чинних на момент ДТП, при цьому порушення пункту 18.1. ПДР, має причинний зв`язок з подією ДТП.

Внаслідок цієї ДТП пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги на місці події.

Смерть ОСОБА_3 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, що виразилося закритою тупою травмою тулуба, з ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку.

Таким чином, військовослужбовець ВЧ № НОМЕР_2 України, технік-водій відділу МТЗ, старший солдат ОСОБА_2 за викладених вище обставин скоїв злочин, передбачений, частиною першою статті 415 КК України, - порушення правил водіння транспортної машини, що спричинило загибель потерпілого.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 березня 2023 року за фактом скоєння злочину, передбаченого статтею 415 КК України, слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР у м. Мелітополі майор ДБР Олександр Шудрик вніс до ЄРДР відомості № 62023080020000093.

Зазначені обставини підтверджуються і вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2024 року, однак він не набрав законної сили.

Відповідно до висновку службової перевірки, проведеної ВЧ № НОМЕР_2 за наслідками ДТП 15 лютого 2023 старший солдат ОСОБА_2 у складі зведеного загону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » згідно з бойовим розпорядженням НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону від 15 лютого 2023 року № 34 (гриф) та бойовим розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 лютого 2023 року № 57 (гриф) вибув у відрядження з метою участі у проведенні спеціальних заходів в інтересах сил оборони України та забезпечення їх проведення.

Факт перебування техніка-водія відділення МТЗ відділу МТЗ старшого солдата ОСОБА_2 в трудових відносинах з ВЧ № НОМЕР_2 на час скоєння ДТП підтверджується належними і допустимими доказами, та не заперечується відповідачем.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені тільки в частині задоволених позовних вимог, а тому переглядаються лише у цій частині. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Таким чином, для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц та постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка зазнала моральних страждань, які виявилися у душевних стражданнях, зумовлених смертю її доньки  ОСОБА_3 , яка сталася в результаті ДТП.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При визначенні розміру моральної шкоди суди попередніх інстанцій правильно виходили із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань позивачки унаслідок втрати близької людини - доньки, неможливості повного відновлення попереднього стану та, врахувавши принципи розумності, виваженості і справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн.

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанції, оскільки він зроблений з урахуванням засад розумності, справедливості та доведеності факту завдання позивачці моральної шкоди внаслідок втрати близької людини - доньки, яка на момент смерті лише досягла повноліття.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що сам пособі факт визнання вини під час розгляду кримінальної справи та відшкодування ОСОБА_2 матері потерпілої моральної шкоди у розмірі 110 000,00 грн та майнової шкоди у розмірі 100 000,00 грн не є підставою для зменшення моральної шкоди, яка стягується з відповідача, оскільки визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди (500 000,00 грн) відповідає засадам розумності, пропорційності та справедливості, і є меншим, ніж просила позивачка у позові.

Також апеляційний суд правильно вказав, що фінансові можливості відповідача не свідчать про неможливість стягнення моральної шкоди у визначеному судом розмірі.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовому висновку, який зазначений в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2025 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін його виконання необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 409, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
		
	Є. В. Коротенко	
		
	М. Ю. Тітов