30.03.26
22-ц/812/525/26
Провадження №22-ц/812/525/26 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Миколаїв
Справа № 488/121/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Шаманської Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
із секретарем судового засідання –Шурмою Є.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в режимі відеоконференції 
за позовом 
ОСОБА_1 
до
Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння 
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_4 ,
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Чернявською Я.А., 11 листопада 2025 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 04 грудня 2025 року,

у с т а н о в и в:

У січні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Борщевську Г.Г., звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними та скасування пунктів рішення Миколаївської міської ради № 3/52 від 27 січня 2011 року, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 та скасування у Державному реєстрі речових прав запису про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку.
В обґрунтування позову зазначав, що 30 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,07 га за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Козленок С.І. Продавець володів земельною ділянкою на підставі державного акта серії МК № 01097 від 19 грудня 1993 року, виданого згідно з рішенням Жовтневої районної Ради щодо передачі землі для будівництва й обслуговування житлового будинку.
У 2009 році на замовлення позивача ТОВ «Власна земля» виготовило технічну документацію із землеустрою щодо складання документу (державного акту), що посвідчує право власності на земельну ділянку, після чого 17 серпня 2010 року він отримав державний акт серії ЯЛ № 867671 на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:07:072:0008, по АДРЕСА_1 , виданий Миколаївською міською Радою та зареєстрований 20 жовтня 2010 року за № 011049800839. 
27 грудня 2018 року позивачем була здійснена державна реєстрація права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності № 29668825). 
Кілька років тому ОСОБА_1 виявив, що на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці ведеться будівництво невідомими особами.
Звернувшись до органів місцевої влади, він встановив, що відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0787 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4810136600:07:072:0015, на підставі державного акта ЯЛ № 6398909, зареєстрованого 03 серпня 2011 року. Під час зустрічі ОСОБА_2 повідомив, що ця ділянка була надана йому у 2011 році Миколаївською міською радою, останній продав її у 2012 році.
02 січня 2019 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015 зареєструвала відповідач - ОСОБА_3 , що дозволило позивачу встановити теперішнього власника (запис про право власності № 29744509). 
З витребуваних від органів місцевої влади копій технічної документації позивач з`ясував, що дві земельні ділянки, хоч і мають різні кадастрові номери (4810136600:07:072:0008 та 4810136600:07:072:0015) і різні адреси ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ), фактично збігаються та розташовані на одному місці. Обидві знаходяться на розі АДРЕСА_3 та межують із ділянками АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 стрільців. Публічна кадастрова карта підтверджує повне накладення ділянки № 4810136600:07:072:0015 на ділянку позивача № 4810136600:07:072:0008.
Згідно листа виконкому Миколаївської міської Ради від 07 березня 2017 року за № 2286/02.02.01-06/14/17 матеріали щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 Жовтневою районною радою до Миколаївської міської ради не передавалися. Тому, вважав, що Миколаївською міською радою фактично й не перевірялося належність земельної ділянки, розташованої на розі АДРЕСА_1 та Пшеніцина з межуючими сусідами по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , до комунальної власності міста та не встановлювався її правовий статус до надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації з землеустрою і в подальшому.
Позивач вважав, що рішення Миколаївської міської ради № 3/52 від 27 січня 2011 року про затвердження проекту землеустрою та передачу ділянки площею 788 кв.м по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 прийняте з порушенням закону, оскільки на момент його ухвалення спірна ділянка вже перебувала у власності позивача та не була землею комунальної власності. 
Посилаючись на викладене, просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 4810136600:07:072:0008 по АДРЕСА_1 шляхом: визнання незаконними та скасування пунктів 2, 2.1, 2.2 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради № 3/52 від 27 січня 2011 року, якими затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 788 кв.м у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 788 кв.м по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним та скасування виданого ОСОБА_2 державного акту на право власності серії ЯЛ № 6398909 на земельну ділянку за кадастровим номером 4810136600:07:072:0015 по АДРЕСА_2 , який 03 серпня 2011 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю; скасування у Державному реєстрі речових прав запис № 29744509 про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,787 га за кадастровим номером 4810136600:07:072:0015, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Миколаївська міська рада у відзиві на позовну заяву заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що, рішенням Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 788 кв.м, за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Надалі проєкт землеустрою отримав усі необхідні погодження.
Зазначала, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 788 кв.м, розташована поза межами історичної частини міста, не містить об`єктів культурної спадщини, не суперечить вимогам археологічних, санітарних і протипожежних норм, а проєкт землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства. З огляду на наявність повного пакета погоджень, Миколаївська міська рада рішенням від 27 січня 2011 року № 3/52 затвердила проєкт землеустрою та передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 788 кв.м. Відповідач зазначив, що відповідно до статті 186-3 Земельного кодексу України єдиною підставою для відмови у затвердженні проєкту землеустрою є його невідповідність вимогам законів або прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, чого у даному випадку не встановлено. Оскільки на підставі рішення від 27 січня 2011 року № 3/52 було видано державний акт на право власності, таке рішення є актом одноразового застосування, який вичерпує свою дію фактом виконання і не може бути скасоване чи змінене органом місцевого самоврядування після його реалізації.
ОСОБА_3 у відзиві на позов вказала, що позивач необґрунтовано стверджує, що дізнався про неї як власника земельної ділянки № НОМЕР_1 лише у 2019 році, тоді як ще у 2014 році його представник звертався до неї з претензіями та пропонував відповідачці придбати дану земельну ділянку, мотивуючи тим, що її ділянка в дійсності розташована в одному й тому ж місці із земельною ділянкою ОСОБА_1 , що підтверджує його обізнаність про спір із 2014 року. Вважала, що позов подано поза межами строку позовної давності. Звернула увагу суду на те, що на підставі договору купівлі - продажу серії 1149 виданий 13 жовтня 2012 року, засвідченого приватним нотаріусом ММНО Іваненко С.В. вона придбала земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0787 га. Зазначена земельна ділянка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , відповідачу по справі, на підставі державного акту ЯЛ № 6398909 зареєстрованого 03 серпня 2011 року з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015, після чого вона добросовісно здійснювала будівництво та благоустрій території. 
Крім того, ОСОБА_3 зазначала, що позивач був обізнаний про можливе порушення свого права ще у 2014 році, що підтверджується його зверненням до Державної інспекції сільського господарства Миколаївської області із заявою про перевірку правової підстави володіння земельною ділянкою АДРЕСА_1 .
02 грудня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 подала заяву про зміну предмету позову.
В обґрунтування заяви вказала, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:07:072:0008, яка розташована по АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві приватної власності на підставі державного акту серія ЯЛ № 867671 від 17 серпня 2010 року, виданого Миколаївською міською радою, та договору купівлі-продажу реєстровий № 1651 від 30 квітня 2008 року, укладеного з ОСОБА_5 . Проте фактичне володіння та користування цією ділянкою здійснює відповідачка ОСОБА_3 , яка зареєстрована як власник земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015, розташованої по АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 151740163 від 02.01.2019 року. Експертним висновком Миколаївського НДЕКЦ № СЕ19/115-23/14958-ЗТ від 22 січня 2024 року встановлено повне накладання меж цих земельних ділянок площею 0,0700 га, що свідчить про те, що йдеться про одне й те саме нерухоме майно. З огляду на це вказала, що для ефективного відновлення порушених прав необхідно змінити предмет позову на витребування земельної ділянки із незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 та визначення порядку виконання судового рішення, шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,0788 га з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015, розташовану по АДРЕСА_2 та належної на праві власності відповідачу ОСОБА_3 з закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, реєстраційний номер нерухомого майна: 1736474848101.
Крім того, ОСОБА_4 подала заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, в якій зазначила, що позивач дізнався про порушення свого права на земельну ділянку у 2014 році, проте позивачеві дані про особу, яка порушила його права були невідомі і дізнатися про них він не міг досить тривалий час. Вказав, що позивачу інформація про фактичного власника земельної ділянки була недоступна через відсутність державної реєстрації права власності відповідачем ОСОБА_3 , яка відбулася лише 02 січня 2019 року. 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову на підставі спливу строку позовної давності, а наведені позивачем обставини не можуть вважатись поважними причинами пропуску строку.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності. Судом не наведено жодних мотивів та обґрунтувань щодо відхилення доводів позивача про об`єктивну відсутність можливості звернутися з позовом, оскільки йому були невідомі дані про порушника його прав. 
Не можна погодитись з висновком суду, що доведення факту, через який позивач не знав про особу, що порушувала його цивільне право і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, не достатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Таким чином, суд пов`язав відлік початку строку позовної давності з днем, коли позивач дізнався про своє порушене право.
Апелянт зазначав, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 згідно якої перебіг позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст.388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Лише 02 січня 2019 року ОСОБА_3 здійснила реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015, розташовану по АДРЕСА_1 . Лише з цього часу позивач набув можливості здійснення захисту свого  порушеного права, оскільки саме з цього часу він достеменно міг дізнатися про особу, яка порушила його право та звернутися до суду з позовом до визначеної особи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2025 року, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначала, що позивач був обізнаний про порушення свого права ще у 2014 році. Зазначене підтверджується зверненням ОСОБА_1 до Державної інспекції сільського господарства Миколаївської області із заявою про перевірку правової підстави володіння земельною ділянкою АДРЕСА_1 . За такого, він достеменно був обізнаний про нібито порушення права власності з 2013-2014 р.р., а тому саме з цієї дати слід пов`язувати момент виникнення права позивача на звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку, передбаченому ст. 388 ЦК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_6 – ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, представника Миколаївської міської ради – Коган А.О., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 30 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,07 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. (реєстраційний номер 1651).
Право власності ОСОБА_5 , на зазначену земельну ділянку підтверджується державним актом серії МК № 01097 від 19 грудня 1993 року, виданим на підставі рішення Жовтневої районної Ради народних депутатів щодо передачі земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку.
У 2009 році на замовлення позивача ТОВ «Власна земля» виготовило технічну документацію із землеустрою для оформлення права власності, за результатами чого позивач отримав державний акт серії ЯЛ № 867671 від 17 серпня 2010 року на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:07:072:0008, площею 0,07 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Державний акт зареєстрований 20 жовтня 2010 року за № 011049800839.
27 грудня 2018 року позивач здійснив державну реєстрацію свого права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що внесено запис № 29668825.
Рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 (п. 54) ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою подальшої передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно листа управління Держкомзему у місті Миколаєві від 11 листопада 2009 № 4160/22, умови відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 відповідають рішенню Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30.
Висновком управління культури Миколаївської обласної державної адміністрації від 31 грудня 2009 року № 4404 погоджено проєкт відведення земельної ділянки загальною площею 788 кв.м за рахунок земель міста, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.
Згідно листа відділу охорони культурної спадщини управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради від 01 лютого 2010 року № 121/3 встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 знаходиться за межами історичної частини міста, не входить до зон охорони пам`яток та не містить об`єктів культурної спадщини, внесених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або виявлених об`єктів культурної спадщини. Вказаний орган визнав можливим погодження проєкту землеустрою та відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 .
Відповідно до висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи державної санітарно-епідеміологічної служби Міністерства охорони здоров`я України від 15 лютого 2010 року № 5 встановлено, що проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України і може бути погоджений.
Згідно висновку управління Держкомзему у місті Миколаїв Державного комітету України із земельних ресурсів від 19 травня 2010 року № 731 погоджено гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 788 кв.м, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 .
Відповідно до листа Корабельної районної санітарно-епідеміологічної станції Міністерства охорони здоров`я від 08 січня 2009 року № 10 погоджено відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку і господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 ,
Згідно листа Відділення державного пожежного нагляду Корабельного району м. Миколаєва Управління з питань наглядово-профілактичної діяльності ТУ МНС України в Миколаївській області Державного пожежного нагляду України від 09 січня 2009 року № 53/8 погоджено відведення земельної ділянки під розміщення приватного житлового будинку та господарчих споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі зазначеного комплексу погоджень Миколаївська міська рада рішенням від 27 січня 2011 року № 3/52 затвердила проєкт землеустрою та передала ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 788 кв.м, кадастровий номер 4810136600:07:072:0015, за адресою: АДРЕСА_1 .
03 серпня 2011 року видано державний акт серії ЯЛ № 6398909 на земельну ділянку, кадастровий номер 4810136600:07:072:0015 площею 0,0787 га по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 
13 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 4810136600:07:072:0015, площею 0,0787 га по АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ММНО Іваненко С.В., реєстровий № 1149.
Отже, зазначена земельна ділянка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , відповідачу по справі, на підставі державного акту ЯЛ № 6398909, зареєстрованого 03 серпня 2011 року з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015, виданим на підставі рішення Миколаївської міської ради від 27 січня 2011 року № 3/52.
У 2012 році відповідач - ОСОБА_3 , розпочала будівельні роботи по АДРЕСА_1 , наданого інспекції ДАБК у Миколаївській області.
02 січня 2019 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015 зареєструвала відповідач - ОСОБА_3 , запис про право власності № 29744509. 
Відповідно до наданих сторонами технічних матеріалів та даних Публічної кадастрової карти дві земельні ділянки — позивача (кадастровий номер 4810136600:07:072:0008, АДРЕСА_1 ) та відповідачки ОСОБА_3 (кадастровий номер 4810136600:07:072:0015, АДРЕСА_2 ) — мають накладення меж та фактично розташовані на одному й тому ж земельному масиві.
Факт повного накладення меж земельних ділянок кадастрових номерів 4810136600:07:072:0008 та 4810136600:07:072:0015 підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи Миколаївського НДЕКЦ МВС України № СЕ19/115-23/14958-ЗТ від 22 січня 2024 року, згідно з яким площа накладення становить 0,0700 га.
Висновком експерта №125-020 від 20 травня 2025 року ОСОБА_8 також підтверджено накладення меж вказаних земельних ділянок. Так, експерт дослідивши фактичні розміри меж земельних ділянок № НОМЕР_1 кадастровий номер 4810136600:07:072:0015 та № НОМЕР_2 кадастровий номер 4810136600:07:072:0008 по АДРЕСА_1 , відповідно до правовстановлюючих документів та документів із землеустрою на ці земельні ділянки, встановив повне накладання вказаних земельних ділянок. Площа накладання складає - 700,00 кв.м.
У судових засіданнях у суді першої інстанції експерти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили свої висновки та вказали на фактичне накладення меж земельних ділянок, які хоч і мають різні кадастрові номери (4810136600:07:072:0008 та 4810136600:07:072:0015) і різні адреси ( АДРЕСА_1 та 123). Обидві знаходяться на розі АДРЕСА_3 та межують із ділянками АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 стрільців. 
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 26 липня 2018 року № 651/415-18 за даними НКС на земельну ділянку за кадастровим номером 4810136600:07:072:0008 за адресою АДРЕСА_1 ТОВ «Армадаземпроект-ЮГ» 22 серпня 2014 року розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), згідно чинного державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 867671 від 25 серпня 2010 року. На земельну ділянку за кадастровим номером 4810136600:07:072:0015 за адресою АДРЕСА_1 було відкрито Поземельну книгу (згідно доручення /Держгеокадастру про відкриття Поземельних книг на перенесені до НКС земельні ділянки). Зазначену земельну ділянку до НКС було перенесено з помилками у координатах, тому має місце накладка земельних ділянок з різними кадастровими номерами. 
Разом із тим, відповідно до листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 07 березня 2017 року № 2286/02.02.01-06/14/17, матеріали щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що перебувала у власності ОСОБА_5 , а після укладення договору — у власності позивача, Жовтневою районною радою до Миколаївської міської ради не передавались. 
Отже, на момент прийняття Миколаївською міською радою рішення від 27 січня 2011 року № 3/52 спірна земельна ділянка вже перебувала у приватній власності позивача, що підтверджується державним актом серії ЯЛ № 867671, зареєстрованим 20 жовтня 2010 року. Доказів передачі цієї земельної ділянки у комунальну власність міста або припинення права власності позивача суду не надано.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:07:072:0015 була повторно відведена на території, що вже перебувала у приватній власності позивача. 
Разом з тим, звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав у грудні 2020 року позивач , пропустив передбачений законом строк для звернення до суду з таким позовом з огляду на наступне.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної і творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з ст. 1 Протоколу № 1 до ЄКПЛ передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).
Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом.
Таким чином, власність не тільки надає переваги власнику, а й покладає на нього низку обов`язків перед суспільством та державою. Поняття «власність зобов`язує» пов`язане з принципом поєднання інтересів власника та інших осіб, обов`язком використовувати власність у своїх інтересах з неухильним обов`язком поважати інтереси всього суспільства.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/2966/16, від 15 листопада 2019 року у справі № 826/198/16, від 26 лютого 2020 року у справах № 464/5088/15-а та №826/13788/15.
Зазначені положення необхідно також тлумачити у такому сенсі, що власник, якщо він себе таким вважає, зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17 цс 17; Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року по справі № 305/1814/16-ц.
Згідно норм ЦК України (стаття 321), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач набув право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2008 року, після чого 20 жовтня 2010 року отримав державний акт на право власності, а 27 грудня 2018 року зареєстрував це право в Державному реєстрі речових прав. 
Разом з тим, у 2014 році, позивач виявив порушення свого права на земельну ділянку і звернувся до Державної інспекції сільського господарства для перевірки правових підстав користування земельною ділянкою, що фактично накладається на його, іншими особами, а позов до суду направив у грудні 2020 року. Даний факт представником позивача не заперечувався та підтверджений матеріалами справи.
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач здобуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Частина перша статті 388 ЦК України визначає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, і набувач не знав та не міг знати про це (добросовісний набувач), то власник має право витребувати це майно лише у випадку, якщо воно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або такої особи; вибуло з володіння власника або цієї особи не з їхньої волі іншим шляхом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним і включає права володіння, користування та розпорядження. Це право є непорушним, а його обмеження чи позбавлення можливе лише у випадках, визначених законом.
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
У п. 114 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном це введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.
При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
У постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-1047цс17 (про витребування майна) Верховний Суд України зазначив, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами ст. 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. 
Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідач ОСОБА_10 в ході розгляду справи подала заяву про застосування строку позовної давності.
За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Судом першої інстанції встановлено, що позивач був обізнаний про накладення земельних ділянок, адже у 2014 році, звернувся до Державної інспекції сільського господарства Миколаївської області за адресою: м. Миколаїв, вул. 1-а Слобідська, 117 від 30 липня 2014 року за № К-258/14-14 із заявою про перевірку правової підстави володіння земельною ділянкою АДРЕСА_1 .
Оскільки позов подано у грудні 2020 року, строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права позивачем пропущено. 
Посилання представника позивача на те, що позивач набув можливості здійснення захисту свого порушеного права лише з часу здійснення ОСОБА_3 реєстрації права власності на земельну ділянку , тобто з 2 січня 2019 року, адже саме з цього часу він дізнався про особу, яка порушили його право, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи свідчать про те, що про порушення свого права позивач достеменно дізнався у липні 2014 року. До того ж, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про особу, що порушувала його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, є недостатнім. 
Таким чином, на підставі досліджених доказів, правових норм та позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач був обізнаний про накладення земельних ділянок у 2014 році, а позов до суду подано у грудні 2020 року, тобто після закінчення строку загальної позовної давності, установленої статтями 257 та 261 ЦК України, а наведені позивачем обставини не можуть вважатися поважними причинами пропуску строку позовної давності. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником Борщевською Галиною Гавриївліною, залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.