ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 квітня 2026 року справа №200/10395/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., секретар судового засідання – Кобець К.В., за участю представника позивача Шипенка М.С., представника відповідача Косяк Н.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ” на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року (головуючий суддя І інстанції – Дмитрієв В.С.), складену в повному обсязі 09 лютого 2026 року, в адміністративній справі № 200/10395/25 за позовом Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ» до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича про визнання дій протиправними та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Донецького окружного адміністративного суду, через систему Електронний суд, надійшов адміністративний позов адвоката Шипенка Максима Сергійовича в інтересах Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ” до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича з вимогами:
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича в межах відкритого 14.11.2024 виконавчого провадження № 76565568 з виконання наказу Господарського суду Донецької області від 09.10.2024 у справі № 905/738/23 щодо виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 14.11.2024 шляхом стягнення з боржника грошових коштів у сумі 1 537 897, 76 грн, постанови про розмір витрат виконавчого провадження від 14.11.2024 шляхом стягнення з боржника грошових коштів у сумі 490, 44 грн, постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого від 16.11.2024 шляхом стягнення з боржника грошових коштів у сумі 991, 56 грн;
- стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича на користь Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Донецькоблгаз” протиправно стягнуті з боржника грошові кошти у сумі 1 537 897, 76 грн в рахунок виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 14.11.2024, у сумі 490, 44 грн в рахунок виконання постанови про розмір витрат виконавчого провадження від 14.11.2024, у сумі 991, 56 грн в рахунок виконання постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого від 16.11.2024.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ” про поновлення строку звернення до суду відмовлено. 
Клопотання Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича про залишення позову без розгляду задоволено.
Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ” до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича про визнання дій протиправними та стягнення коштів, залишено без розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що товариство не оскаржує постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди та витрат виконавчого провадження, а оскаржує дії щодо стягнення коштів які у порядку розподілу приватним виконавцем розподілені та зараховано як основну винагороду та на витрати виконавчого провадження та фактичну бездіяльність щодо їх повернення боржнику. 
Вказав, що обставини самостійного розподілу коштів виконавчого провадження шляхом зарахування приватним виконавцем у сумі 1 537 897,76 грн як основну винагороду та 1 482,00 грн на витрати виконавчого провадження, (що і складає предмет позову у справі № 200/10395/25) були встановлені судами у межах розгляду другої скарги (ухвала Господарського суду Донецької області від 04.09.2025 та постанова Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі № 905/738/23). 
При цьому, такі обставини встановлені судами на підставі пояснень приватного виконавця за відсутності доказів, а саме – платіжних інструкцій про зарахування вказаних сум в якості основної винагороди та на витрати ВП. Такі порушення є триваючими та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності, тобто до фактичного повернення всіх котів боржнику
Вважає, що строк звернення до суду позивачу має бути поновленим.
Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вказала на правомірність висновків суду першої інстанції щодо залишення позовних вимог без розгляду.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».
Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».
Суд, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частинами 1-3статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Слід наголосити на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".
Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
При цьому, особа має вчиняти активні дії з метою з`ясування обставин які виникли, шляхом подання відповідних заяв (звернень).
При цьому, особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації, рішень (наказів) які стали підставою для прийняття спірних рішень (наказів).
З аналізу як положень статті 122 КАС України, вбачається, що строк звернення до суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави…» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові від 29.09.2022 року у справі № 500/1912/22 Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Водночас колегія суддів зазначила, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 виснувала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
У постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 140/9165/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Положеннями статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів (ч. 1, 2 ст. 287 КАС України).
Також, відповідно до частини 5 статті 74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2025 позивач звернувся до суду з позовом щодо оскарження дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича в межах відкритого 14.11.2024 виконавчого провадження № 76565568 з виконання наказу Господарського суду Донецької області від 09.10.2024 у справі № 905/738/23 щодо виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 14.11.2024 шляхом стягнення з боржника грошових коштів у сумі 1 537 897,76 грн, постанови про розмір витрат виконавчого провадження від 14.11.2024 шляхом стягнення з боржника грошових коштів у сумі 490,44 грн, постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого від 16.11.2024 шляхом стягнення з боржника грошових коштів у сумі 991, 56 грн.
При цьому, Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації “ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ” 15.08.2025 звернулося зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця до Господарського суду Донецької області. 
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04.09.2025 у справі № 905/738/23 провадження з розгляду скарги позивача на бездіяльність приватного виконавця - закрито. 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі № 905/738/23 апеляційну скаргу боржника задоволено частково, ухвалу Господарського суду Донецької області від 04.09.2025 у справі №905/738/23 скасовано в частині закриття провадження. 
При цьому Східний апеляційний господарський суд у постанові від 28.10.2025 вказав, що справи з приводу оскарження рішень, зокрема, щодо стягнення витрат на виконавче провадження та винагороди приватного виконавця, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Східний апеляційний господарський суд в постанові від 28.10.2025 роз`яснив позивачеві підсудність спорів щодо оскарження дій, бездіяльності, рішень, зокрема, щодо стягнення витрат на виконавче провадження та винагороди приватного виконавця.
Проте, всупереч вимогам ч. 1, 2 ст. 287 КАС України, позивачем цей адміністративний позов до Донецького окружного адміністративного суду подано з порушенням встановленого строку звернення до суду.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що Приватним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації “ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ” не оскаржуються постанови приватного виконавця, а оскаржуються саме дії щодо неповернення коштів, з огляду на наступне.
Суд зазначає, що станом на час відкриття 14.11.2024 виконавчого провадження № 76565568 позивач був включений до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу на підставі Постанови НКРЕКП від 01.11.2022 № 1373, що вже встановлено судами раніше.
При цьому, згідно п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».
Вказане твердження сторони позивача, свідчить про обізнаність позивача на час відкриття виконавчого провадження про відсутність підстав для стягнення з нього виконавчого збору в межах виконавчого провадження № 76565568.
Отже, з дня винесення постанови про стягнення витрат на виконавче провадження та постанови про стягнення винагороди приватного виконавця, а також отримання пояснень приватного виконавця (в межах справи № 905/738/23) позивач був обізнаний про порушення своїх прав.
Східний апеляційний господарський суд у постанові від 28.10.2025 вказав, що справи з приводу оскарження рішень, зокрема, щодо стягнення витрат на виконавче провадження та винагороди приватного виконавця, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо не оскарження в межах цієї справи постанови приватного виконавця про стягнення витрат на виконавче провадження та винагороди приватного виконавця, а саме дій приватного виконавця щодо неповернення коштів, оскільки фактично позовні вимоги стосуються стягнення коштів на витрати виконавчого провадження та винагороди приватного виконавця, які проведені на підставі відповідних постанов, з огляду на наступне.
Фактично позивачем по іншому сформовані позовні вимоги, направлені на оскарження (скасування) постанов державного виконавця 
Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги посилання позивача, як на поважну підставу пропуску строку на звернення до адміністративного суду із цим позовом, існування попередніх звернень до Господарського суду Донецької області зі скаргами на дії, бездіяльність приватного виконавця, очікування остаточних судових рішень з порушених у скаргах питань, оскільки звернення в порядку господарського судочинства не виключає можливості одночасного, паралельного звернення до адміністративного суду щодо позовних вимог, що розглядаються в межах адміністративного судочинства.
Отримавши постанову Східного апеляційного господарського суду у від 28.10.2025 позивач був достеменно обізнаний про порядок оскарження дій приватного виконавця.
Отже, з дня отримання листа приватного виконавця від 08.08.2025 щодо відмови у поверненні коштів позивач мав можливість звернутися до адміністративного суду з цим позовом.
Також суд враховує, що позивачем у справі є юридична особа, від імені якої звертається адвокат, спеціаліст в області права, який в силу професійної діяльності обізнаний з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України “Про виконавче провадження” та з порядком оскарження, зокрема дій, бездіяльності приватного виконавця.
Стосовно тверджень сторони позивача щодо встановлення обставини судами на підставі пояснень приватного виконавця за відсутності доказів, а саме – платіжних інструкцій про зарахування вказаних сум в якості основної винагороди та на витрати ВП, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неможливості подати докази самостійно, позивач має право звернутися до суду з відповідним клопотанням. 
Отже, позивач не був обмежений в праві подати адміністративний позов, отримавши постанову Східного апеляційного господарського суду у від 28.10.2025.
Відтак, позивач не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк, не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права.
Таким чином, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом не є поважними.
Положеннями пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо залишення позовних вимог без розгляду.
Суд не вбачає порушень норм процесуального права в частині залишення позовних вимог без розгляду, з огляду на норми Кодексу адміністративного судочинства України, як і порушення права на доступ до правосуддя.
Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та прийнято ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 310, 316, 325, 328, 329, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «ДОНЕЦЬКОБЛГАЗ» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 200/10395/25 – залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 200/10395/25 – залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 06 квітня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року. 

Судді А.В. Гайдар 
Е.Г. Казначеєв
І.Д.Компанієць