Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
31 березня 2026 року Справа № 520/1238/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М. І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна прикордонна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить: - визнати протиправним та скасувати наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «По особовому складу» від 29 грудня 2025 року №1412-ОС сержанту ОСОБА_1 (ІІ-056401) в частині продовження дії контракту понад встановлені строки; - зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України прийняти рішення, яким звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку Контракту, що був укладений на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , який набрав чинності з 28.12.2022 та його небажанням продовжувати військову службу на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, згідно поданого рапорту від 26.12.2025; - вирішити питання розподілу судових витрат. 
В обґрунтування позову покликається на те, що 28 грудня 2022 року між позивачем та начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено строковий контракт про проходження військової служби на посадах сержантського і старшинського складу на три роки — з 28 грудня 2022 року до 27 грудня 2025 року. Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 28 грудня 2022 року № 977-ос позивача прийнято на військову службу за контрактом та призначено на відповідну посаду. 18 вересня 2025 року та 25 грудня 2025 року позивач подав рапорти про небажання укладати новий контракт та проханням звільнити його з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Відповідач відмовив у звільненні, а наказом від 29 грудня 2025 року № 1412-ОС продовжив дію контракту понад встановлені строки. Позивач вважає зазначений наказ протиправним, оскільки підпунктом «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі — Закон № 2232-XII) прямо передбачено звільнення військовослужбовця, який проходив службу за контрактом, укладеним під час дії воєнного стану, у разі закінчення строку такого контракту, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу. Просить позов задовольнити.
Відповідачами не подано до суду відзиви, які б містили заперечення на позов. 
Ухвалою судді від 26.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке. 
Суд установив, 28 грудня 2022 року між начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було укладено контракт про проходження громадянином України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу. Відповідно до пункту 3 зазначеного контракту він є строковим і укладений на три роки з 28 грудня 2022 року по 27 грудня 2025 року.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28 грудня 2022 року № 977-ос позивача прийнято на військову службу за контрактом осіб сержантського та старшинського складу та призначено молодшим інспектором прикордонної служби 2 категорії — дозиметристом 3 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (тип Б). Підставою прийняття на службу стали заява позивача від 06.12.2022, довідка ВЛК від 20.12.2022 № 1251, припис військової частини НОМЕР_3 від 28.12.2022 № 67, контракт та службова записка від 28.12.2022.
Відповідно до довідки гарнізонної ВЛК № 1251 від 20.12.2022 позивача визнано придатним до військової служби за контрактом. Однак після цієї дати позивача жодного разу не направляли на повторне проходження військово-лікарської комісії, хоча стан його здоров`я постійно погіршувався. Зокрема, з 25 червня 2024 року по 01 липня 2024 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Львівському військово-медичному центрі ДПС України з діагнозом: набута вправима незащемлена лівобічна пряма пахова грижа, далекозорість обох очей слабкого ступеня, пресбіопія, остеохондроз шийного відділу хребта, цервікалгія. 26 червня 2024 року йому було виконано операцію — лівобічна герніопластика за Ліхтенштейном.
Довідкою госпітальної ВЛК від 01 липня 2024 року встановлено стан після операції, незміцнілий післяопераційний рубець, помірно виражений больовий та астенічний синдроми. Захворювання пов`язано з проходженням військової служби, призначено реабілітацію в санаторії ДПС України «Прикордонник-Немирів» на 14 календарних днів. З 02 по 03 липня 2024 року позивач продовжував стаціонарне лікування. Лікувальні та трудові рекомендації включали ЛФК ІІІ періоду, динамічний нагляд лікарем та фельдшером.
Позивач звертає увагу, що відповідно до абзацу 4 пункту 69 Постанови КМУ № 560 строк дії довідки ВЛК під час мобілізації та воєнного стану становить один рік. Оскільки за весь період служби (з грудня 2022 року) позивача не направляли на повторну ВЛК, довідка від 20.12.2022 втратила чинність, а стан здоров`я суттєво погіршився, що викликає сумніви щодо його придатності до подальшої служби.
Позивач проходить службу в НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПС України (службове посвідчення НОМЕР_4 ). 
Відпоівідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 16 січня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_7 позивачу надано статус учасника бойових дій.
18 вересня 2025 року позивач подав рапорт до відповідача про небажання укладати новий контракт та проханням звільнити його з військової служби. 
Відповідач відмовив у задоволенні рапорту листом № 27/73725/25, посилаючись на те, що підпункт «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» застосовується лише до контрактів, укладених після 18 травня 2024 року.
20 жовтня 2025 року адвокатом позивача було направлено адвокатський запит з вимогою надати причини відмови та повторно розглянути рапорт. Відповідь на запит отримана: адвокатський запит не підлягає розгляду, оскільки стосується роз`яснення законодавства (стаття 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
24 жовтня 2025 року подано другий адвокатський запит до Державної прикордонної служби України з проханням призначити службове розслідування щодо порушення законодавства начальником НОМЕР_1 прикордонного загону. Відповідь: запит не підлягає розгляду.
07 листопада 2025 року подано скаргу з вимогою призначити службове розслідування.
25 грудня 2025 року позивач повторно подав рапорт про звільнення (з доданням копії контракту). Відповідач листом № 27/109409/25 знову відмовив, а наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «По особовому складу» від 29 грудня 2025 року № 1412-ОС продовжив дію контракту понад встановлені строки.
Позивач вважає наказ протиправним, оскільки підпункт «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прямо передбачає звільнення військовослужбовця, який уклав контракт під час воєнного стану, після закінчення його строку за умови небажання продовжувати службу. Ця норма має пряму дію, зворотну силу та пом`якшує становище військовослужбовців.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 за №389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Аналогічне визначення воєнного стану міститься і у статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон №1932-XII).
Також статтею 1 Закону №1932-XII передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Пунктами 1, 4 Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 передбачено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 за №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі також триває.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та на дату прийняття рішення у цій справі на території України діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом №389-VIII.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині п`ятій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, зокрема: у мирний час (пункт 1), під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2), під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).
Відповідно до підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Вищевказаний пункт був доповнений та стаття викладена у цій редакції зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 (далі - Закон №3633-ІХ), який набув чинності 18.05.2024.
Аналізуючи наведену правову норму, суд приходить до висновку, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ виникає на наявності таких обставин: 1) укладення контракту під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку дії такого контракту; 3) відсутність у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу.
Зміни внесені до Закону №2232-ХІІ Законом №3633-ІХ гармонізували між собою положення статті 23 Закону №2232-ХІІ та підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ. 
Так, відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній станом на час звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби) під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Щодо порядку проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період, то він визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009.
Згідно з пунктом 2 Положення №1115/2009 визначено, що громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі в добровільному порядку або за призовом.
Відповідно до пункту 3 Положення №1115/2009 передбачено, що у добровільному порядку в Держприкордонслужбі громадяни проходять: військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. Із громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт.
Пунктом 17 Положення №1115/2009 передбачено, що з громадянином, який вступає на військову службу, укладається контракт - письмова угода, укладена відповідно до вимог, визначених цим Положенням, між громадянином і державою, від імені якої виступає уповноважений орган Держприкордонслужби, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Згідно з пунктом 26 Положення №1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суд повторно відмічає, 28 грудня 2022 року між позивачем та начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено строковий контракт про проходження військової служби на посадах сержантського і старшинського складу.
Згідно з пунктом 3 Контракту останній є строковим та укладений відповідно до строків, встановлених законодавством за погодженням сторін на три роки з 28 грудня 2022 року по 27 грудня 2025 року. 
Відповідно до пункту 4 Контракту встановлено, що зміни та доповнення вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі та не можуть суперечити законодавству. Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи органу Державної прикордонної служби України або громадянина України в порядку та на підставах, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.
Пунктом 6 Контракту визначено, що під час вирішення питань, які безпосередньо не обумовлені цим Контрактом, сторони керуються вимогами законодавства, що регулює порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі.
18 вересня 2025 року позивач подав рапорт про небажання укладати новий контракт та проханням звільнити його з військової служби. НОМЕР_1 прикордонний загін відмовив у задоволенні рапорту листом № 27/73725/25, посилаючись на те, що підпункт «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» застосовується лише до контрактів, укладених після 18 травня 2024 року.
25 грудня 2025 року позивач повторно подав рапорт про звільнення. Відповідач листом № 27/109409/25 знову відмовив, а наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «По особовому складу» від 29 грудня 2025 року № 1412-ОС продовжив дію контракту понад встановлені строки.
Тобто відповідач вважає, що Закон №3633-ІХ не містить жодних положень стосовно можливості та способу його застосування до правовідносин, розпочатих до набрання ним чинності, а тому вищенаведені зміни до Закону №2232-ХІІ не можуть бути розповсюджені на дію контрактів, укладених до набрання ним чинності.
Однак, суд зазначає, що у даному випадку закінчення строку контракту позивача відбулось під час дії положень законодавства, якими визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану. У зв`язку з закінченням строку дії контракту у військовослужбовця (позивача) виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління обов`язок забезпечити його реалізацію.
Враховуючи наведене правове регулювання та встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку, що позивач станом на 26.12.2025 мав право на звільнення зі служби за підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (як такий, що уклав контракт під час дії воєнного стану), яке він і реалізував, звернувшись до начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «По особовому складу» з відповідним рапортом, а тому дії відповідача про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправними.
Окрім того, у даному випадку відповідачем не доведено, що позивачем надавалась згода чи бажання укласти новий контракт з метою продовження військової служби, будь-яких документів, які підтверджують вжиття відповідачем заходів узгодження з позивачем внесення змін та доповнень до контракту, а також досягнення між сторонами відповідної згоди на продовження дії контракту чи укладення нового, що засвідчується підписами сторін контракту, матеріали справи не містять.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Так, в ході розгляду справи судом встановлено порушення права позивача на розірвання контракту та саме дії відповідача є наслідком продовження проходження військової служби позивачем та винесення наказу від 29 грудня 2025 року № 1412-ОС продовжив дію контракту понад встановлені строки, а відтак наказ відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, суд прийшов наступного.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи (далі - КМРЄ) № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень (concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), прийнятими 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» («Pedersen and Baadsgaard v. Denmark», заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Водночас у рішенні ЄСПЛ від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
З огляду на зазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.
Аналогічні висновки щодо тлумачення дискреційних повноважень суб`єкта управлінської діяльності викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01.05.2023 у справі №540/913/21, від 16.05.2023 у справі №380/3195/22, від 23.06.2023 у справі №160/6214/21, від 20.06.2024 у справі №340/2259/23, від 08.07.2025 у справі №280/2822/23.
З огляду на викладене вище суд прийшов переконання про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 26.12.2025 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), з урахуванням висновків суду. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене вище суд прийшов висновку про задоволення позову частково.
У відповідності до ст. 139 КАС України стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна прикордонна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «По особовому складу» від 29 грудня 2025 року №1412-ОС сержанту ОСОБА_1 (ІІ-056401) в частині продовження дії контракту понад встановлені строки.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 26.12.2025 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), з урахуванням висновків суду. 
В решті позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2662,40 грн.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;
відповідач НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України, місцезнаходження - АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна прикордонна служба України, місцезнаходження – місто Київ, вулиця Володимирська, будинок № 26, код ЄДРПОУ 00034039.
Повне судове рішення складено та підписано суддею 31.03.2026.

Суддя  М. І. Садова